Vas Maya

Kapcsolatok szivárványa

Jaffa Kiadó

Előszó

Javarészt vidéken nőttem fel. Hallottam, és persze olvastam róla, hogy vannak emberek, akik „mások", de sosem találkoztam eggyel sem.

Huszonegy éves koromban azután éppen vendéglátózós korszakomat éltem, és Münchenben énekeltem egy amolyan magányos szívek klubjában, ahová az emberek leginkább ismerkedni jártak, de azért néha párok is leugrottak. Ilyen helyeken megszokott, ha a vendégek odamennek a zenészekhez, és egy bizonyos dalt kérnek tőlük. Az egyik éjjel azzal lépett hozzám egy nő, hogy énekeljem el a barátnőjének Stevie Wondertől az I just call to say I love you című számot. Nem volt világos, mit szeretne, gondoltam, szegényes angoltudásom miatt biztosan félreértettem. A zenekar tagjai azonban megnyugtattak, jól hallottam, a barátnőjének kéri a számot, mert ők egy pár. Mondtam a hölgynek, sajnos azt a dalt nem tudom, de mit szólna egy másik szép, lassú számhoz. Azt felelte, rendben, csak szerelmes legyen. Arra már nem emlékszem, mit énekeltem, de arra igen, hogy a nő odament a kedveséhez, felkérte, és táncolni kezdtek. Egymásra pillantásaikból, egymás érintéséből akkor és ott megértettem: a szerelemnek nincs neme.

Eltelt jó pár év, és a médiában kezdtem dolgozni. Egyre több meleg ismerősöm, majd meleg barátom lett. Egyre kíváncsibb lettem, vajon ők tényleg „mások"-e. Nagyon szeretem George Michaelt, számomra az ő hangja a kapu, amelyen keresztül mindenféle varázslat nélkül átléphetek egy másik dimenzióba. Soha nem értettem, sokaknak miért az jut róla elsőként eszébe, hogy a fiúkat szereti? Miért használnak olyan sértő kifejezéseket arra, mit csinál együtt két „buzi"? Annyira bántott a kedvenc énekesem szidalmazása, hogy arra jutottam: rendben, kiderítem, tényleg olyan visszataszító-e, ha két férfi együtt van.

Tudtam, az egyik felnőtt csatornán a hét valamelyik napján melegpornó megy. Egy éjjel leültem, és nézni kezdtem — de nem éreztem, hogy olyan nagyon különbözne a hetero pornótól. Ez is, az is csak a húsról szólt. És a kíváncsiságomat sem elégítette ki. Főképp a legfontosabb kérdéseimre nem kaptam választ: hogyan fogadják el saját magukat a melegek, el tudják-e fogadni igazán, milyen utat járnak be a lelkükben és a kapcsolataikban, miként dolgozzák fel, amikor időnként még a családjuk is elfordul tőlük, és mennyire képesek együtt élni azzal, hogy a társadalom egy része másnak tartja őket?

Bár minden heteroszexuális ismerősöm eltanácsolt a szerintük tabunak számító témától, győzött a kíváncsiságom, és egy éjjel, maratoni telefonbeszélgetésünk közepén, elkezdtem faggatni az egyik meleg barátomat. Nem háborodott fel, hanem válaszolt. Minden kérdésemre. És akkor rájöttem: itt a baj. Hogy nem tudunk róluk semmit, és nem is merünk kérdezni, ezért zavarunkban ostobán viselkedünk, és sztereotípiákhoz ragaszkodunk.

A szüleim vidéken élnek. Apukám régebben gyakran használta azt a B betűs szót, amit fentebb már leírtam, és amit annyira utálok. Egyszer bemutattam neki az egyik legjobb barátomat — azóta ő figyelmeztet másokat, használják inkább a „meleg" kifejezést. Anyukám elmúlt hatvan, amikor elkezdett kérdezgetni, létezik-e itt, Pesten olyan szórakozóhely, mint a filmekben, ahol a fiúk lányruhában énekelnek és táncolnak. Természetesen, feleltem. Mert ő azt megnézné. Gondoltam, na persze, azt meg én nézném meg, mikor jön el velem egy melegbárba. Hát, eljött. És két perc alatt megszerette azt a kedves barátnőmet, akinek a fellépésére mentünk, akárcsak az öcsém, akivel már régebben bemutattam őket egymásnak, és aki szintén végignézte a műsorát.

A családom tagjai nem mások, mint a nagy átlag. Csak szeretnek engem, és azokra az emberekre is kíváncsiak, akiket én szeretek. Számukra a „melegség" már nem csupán távoli fogalom, amit a tévé sugároz feléjük, amiről olvasnak, hallanak. Számukra a melegek már ismerős emberek, akik nem a hajuk vagy a szemük színében különböznek tőlük, hanem valami másban, de ez pont annyira lényegtelen, mint a hajuk vagy a szemük színe.

Amikor „ A szerelem hullámhosszán" című műsort vezettem a Sláger Rádióban, esténként rengetegen felhívtak: mindenféle korú, társadalmi helyzetű és szexuális beállítottságú emberek. Eleinte, ha egy-egy meleg vagy leszbikus pár került adásba, csőstül érkeztek a mocskolódó SMS-ek, hívások, e-mailek. Aztán elmaradtak. Már csak segítő SMS-ek, telefonok, levelek jöttek, tanácsok, biztatás és ötletek a szerelmi, lelki válság megoldására. Már nem számított, ki kit szeret, csak az, mit érez.

Ez a könyv emberekről szól. Olyan emberekről, akiknek több mindennel és több mindenkivel kellett megküzdeniük a legtöbbünknél. Amikor nekikezdtem a beszélgetőtársak felkutatásának, tele voltam kételyekkel: mit fognak szólni az érintettek, megnyílnak-e nekem, és egyáltalán van-e jogom a lelkükben vájkálni. A legtöbb melegszervezetnél azonban kedvesen, segítőkészen és örömmel fogadtak. Mielőtt az első interjúalanyomat felhívtam volna, vagy húsz percig csak ültem, és bámultam a készüléket, aztán nagy sóhajjal belevágtam. Egy kivétellel mindenki igent mondott.

Köszönöm Pálfi Balázsnak, hogy amikor felhívtam írásom tervével, már másnap találkozott velem, és segített megtalálni azokat, akik segítettek megtalálni beszélgetőtársaimat. Ugyanezért Takács Máriának és Virág Zsoltnak is hálával tartozom. De legfőképpen beszélgetőtársaimnak köszönöm, hogy beengedtek az otthonukba, az életükbe, a lelkükbe.

Vas Maya

 Balázs

(19 ÉVES)

Egyetemista, az iskola mellett dolgozik, hogy el tudja tartani magát. Mivel egy melegszervezet vezetője ajánlotta őt, gondoltam, végre olyan valaki, akinél minden rendben, éli az egyetemisták gondtalan életét, bulizik, pasizik, felvállalja magát, nem voltak nagy gondjai a melegségével. Amikor kinyitotta az ajtót, és a szemébe néztem, már tudtam, ennél nagyobbat nem is tévedhettem volna.

Magas, vékony, szép arcú fiú, hatalmas, csodálkozó kék szemmel. A mosolya egy ártatlan gyereké. Úgy éreztem, nyomban örökbe kell fogadnom, meg kell védenem, mert biztosan nagy szüksége lenne a törődésre, szeretetre. Lassan, megfontoltan beszélt, látszott, az érkezésem előtt sokat, hosszan gondolkodott azon, mit mondjon el, és hogyan.

B: Jó családba születtem, van egy három évvel fiatalabb húgom. Budapesttől 260 kilométerre, egy kisvárosban éltünk. A szüleim több dologgal is foglalkoztak már, értelmiségiek; mivel mind a ketten sokat dolgoztak, ezért részben a nagyszüleim és a dédszüleim neveltek.

M: Milyen kisfiú voltál?

B: Visszahúzódó, csendes, nyugodt. Nem volt túl sok barátom, szerettem rajzolgatni. Egy nagyon kicsi óvodába jártam, összesen lehettünk gyerekek vagy húszan. Velük jól kijöttem, de olyan igazán mély barátságok sem akkor, sem később nem születtek. Az oviban nagyon jóban voltam egy lánnyal, de ő később másik osztályba került a suliban, így ez is abbamaradt. Együtt játszottunk, futkároztunk, ilyesmi. Az általánosban már a padtársnőm számított a legjobb barátomnak, de azt már szerelemnek is lehet nevezni. Nagyon büszkék voltunk egymásra, arra, hogy az egész osztály előtt meg merjük puszilni a másikat. Minden időnket együtt töltöttük, anyuék azt mesélik, állítólag egymás gondolatait is ismertük. A közös házunkat tervezgettük, ahol felnőttkorunkban fogunk élni, és néha esküvőset játszottunk. Ez úgy harmadikig tartott, aztán eltávolodtunk egymástól.

M: Mikor érezted először, hogy nem egészen úgy működsz, mint a többiek?

B: Igazából felső tagozatos koromban. Azt tudni kell, hogy még gyerekkoromban nagyon sok időt töltöttem a mélyen hívő dédimmel, együtt jártunk templomba: tőle nagyon vallásos nevelést kaptam. Egy időben attól tartottak a szüleim, pap lesz belőlem. Később pont ez nehezítette meg az életemet: minden este azért imádkoztam, csak ne legyek meleg. Akkor olyan tizenkét éves körüli lehettem, és hiába éltem egy szabadabb gondolkodású, liberálisabb világban.

M: Szóval már tizenkét évesen rájöttél. Miből?

B: Láttam magam körül az osztálytársaimat a lányokat nézni, újságokat csempészni be az iskolába, és szünetben a pad alatt, az osztályfőnök elől rejtegetve lapozgatni őket, de engem az egész nem érdekelt. És csak vártam, vártam, hogy teljen az idő, és engem is érdekelni kezdjen. Egy idő után kétségbeestem, mi lesz, ha engem sosem fognak érdekelni a lányok — mert akkor már tájékozott voltam, tudtam a melegekről. Csak hát egy meglehetősen homályos, szörnyű kép élt a fejemben bűnről és borzasztó, szégyenteljes dolgokról, amelyeket el kellene elítélnem. Az egyházban gyerekkortól arra nevelik az embert, hogy kizárólag a férfi meg a nő kapcsolata fogadható el, a házasság a normális jövőkép. Miközben minden hétvégén templomba jártam, attól rettegtem, ha nem a lányok érdekelnek, maradnak a fiúk.

M: És akkor, tizenkét évesen volt valaki, akivel ezekről beszélni tudtál?

B: Senki. Teljesen magamba fordultam, egyedül ültem a számítógép előtt, és stratégiai meg kalandjátékokkal töltöttem az időmet.

M: Meddig tartott ez a nagyon magányos időszakod?

B: Úgy két év lehetett.

M: Nem kattantál be?

B: Hát... De. Bekattantam egy kicsit. Utáltam magam, utáltam az egész világot, utáltam mindenkit, senkivel sem beszélhettem erről. Azt nem tudom, miért nem vettem a bátorságot megbeszélni a szüleimmel: igazából én tartottam bűnnek, ők egyáltalán nem. Nagyon liberálisan neveltek. A liberális nem azt jelenti: mindent szabad — ez ma egy hatalmas téveszme Magyarországon. Partnerként kezeltek, mindig kikérték a véleményemet, már gyerekkoromban sok mindenben dönthettem, amiből az az előnyöm származott, hogy hamar függetlenné váltam, megtanultam felelősséget vállalni a tetteimért.

M: Hogyan ért véget ez a magányos időszakod?

B: Igazából én határoztam úgy, ideje barátokat szerezni. És teljesen tudatos döntés volt, hogy nem lányokat, hanem fiúkat. Az általános iskola utolsó időszakában már sokkal jobban megnyíltam. Anyuék hagytak, hadd menjek a magam útján, csak a nagyszüleim próbáltak mindig irányítani, a mai napig. Így aztán kialakultak olyan lazább baráti kapcsolataim, akikkel például lemásoltuk egymásról a házit, ilyesmi, de a gimi első osztályában megint szörnyen egyedül éreztem magam. Ez az átlagomon is meglátszott, addig szinte kitűnő meg négyes voltam, akkor év végén megkaptam életem első kettesét. Szerintem azért, mert még mindig önmagam elfogadásával küszködtem. Hullámokban tört rám, néha ki tudtam zárni az életemből, és nem foglalkoztam vele, máskor ott motoszkált bennem, és megpróbáltam felvenni ellene a harcot. Esténként azért imádkoztam, nehogy meleg legyek — miközben már utáltam az egyházat. Miután lebérmálkoztam, nem is mentem többé templomba.

M: Miért utáltad meg? Van a melegségednek köze hozzá?

B: Rengeteg köze van hozzá, bár hivatalosan, a család előtt azzal indokoltam, nincs kedvem felkelni vasárnap reggelente. De az igazi ok más volt: nem tetszett, hogy utálni kellene saját magamat. Akkor már egy másik Isten-kép élt bennem, egy megbocsátó, segítő Istené, aki nem elítél, hanem akihez változásért lehet imádkozni. Azt hiszem, tizenhárom éves voltam, amikor először mertem megkérdezni magamtól, mi van akkor, ha meleg vagyok. Aztán eltűnt a „ha": tudtam, meleg vagyok, de még mindig imádsággal próbáltam változtatni rajta. Az iskolában a felvilágosító órákon mindig azt mondták, serdülőkorban a szexualitás változik. Az, ha valaki vonzódik a saját neméhez, természetes, majd elmúlik, majd kinövi. Ebben reménykedtem. Tizedikben már elkezdtem összeszedni magam, különórákra jártam, hogy ne legyenek olyan katasztrofálisak az eredményeim matekból és fizikából. Végre elégedettek lehettek a szüleim meg a tanárok is. De igazából az volt a legfontosabb, hogy én voltam elégedett. Ekkor már kifejezetten kezdtem magamra találni. Az első kapcsolatom idején tizenöt éves voltam: úgy határoztam, akkor én most kipróbálom egy fiúval. Igazából nem vagyok rá büszke, mert interneten ismerkedtem meg vele, és kifejezetten a szexet kerestem. Két hónappal a tizenhatodik születésnapom előtt döntöttem így: nem voltam már olyan kisgyerek. Tudom, akkoriban nem egy osztálytársam járt már valakivel. Ő hat évvel volt idősebb nálam, nagyjából egy órára lakott tőlünk, de dolgozott, autót vezetett, és egyszer, amikor egyedül maradtam otthon, átjött. Akkor voltam életemben először fiúval.

M: Lánnyal voltál előtte? B: Nem. Sosem voltam lánnyal. M: Milyen volt?

B: Emlékszem, csak arra tudtam gondolni, én most már felnőtt vagyok. Aztán rájöttem, mennyire nem volt igazam.

M: Ez segített önmagad elfogadásában?

B: Akkor, időlegesen, segített. De utána másfajta élet kezdődött: ilyen szinten egyáltalán nem foglalkoztam magammal, mert a tanulásra koncentráltam, sokat olvastam. Akkor tényleg újra jó tanulóvá váltam.

M: És a szüleid? Ők ekkor még nem tudták?

B: Pár hónappal később tudták meg. Addigra már nagyjából elfogadtam magam, de arra még nem álltam készen, hogy mások előtt is kimondjam.

M: Akkor hogy történt a dolog?

B: Nagyon megingott bennük a bizalmam, mert beleolvastak az SMS-eimbe. Én voltam túl precíz, minden SMS-t leírtam egy füzetbe, amit aztán kint felejtettem az asztalomon, anyu pedig beleolvasott. Ezek nagyon kellemetlen emlékek. Mutattak egy másolatot a büntető törvénykönyv 2002 előtti kiadásából, amelyben az azonos neműek szexuális kapcsolatát tizennyolc éves kor alatt tiltották. Ezt 2002-ben, az uniós csatlakozás érdekében leszállították tizennégy éves korra, de ők 2007-ben a régit tolták az orrom alá. Akkor még nem voltam tisztában a jogszabályokkal.

A büntető törvénykönyv (1978. évi IV. törvény - Btk.) 199. §-a (természet elleni fajtalanság), illetve a 200. §-a (természet elleni erőszakos fajtalanság) tilalmazta a beleegyezésen alapuló szexuális kapcsolatot akkor is, ha az egy 18 éven felüli személy és egy vele azonos nemű, 18 évnél fiatalabb személy között történt meg. Az akkori rendelkezések szerint ebben az esetben a nagykorú személy természet elleni fajtalanságot követett el, és ezért 3 évig terjedő szabadságvesztéssel sújthatta őt a bíróság.

Ez azért volt hátrányos megkülönböztetés, mert a jogszabály heteroszexuális kapcsolatokban ugyanerre fiatalabb kort írt elő. Vagyis amíg a homoszexuális kapcsolatok beleegyezési korhatára a 18. év volt, addig a heteroszexuálisoké 14 év. 2002. szeptember 3-án az Alkotmánybíróság alkotmányellenesnek találta a Btk. 199-es és 200-as paragrafusait, és megszüntette azokat. Ennek következtében a beleegyezési korhatár automatikusan egységessé (14 év) vált a meleg és a heteroszexuális kapcsolatokban.{1}

M: Miért csinálták ezt veled?

B: Fogalmam sincs. Nem értettem őket. Azt hiszem, próbáltak a legjobb belátásuk szerint cselekedni. Elmondták, mennyit gondolkodtak azon, mit kellene csinálniuk, egyáltalán beszéljenek-e róla. Arra jutottak, valószínűleg azért hagytam elöl a füzetet, mert segítséget szeretnék kérni, hiszen nemcsak azzal a fiúval, hanem másokkal is SMS-ezgettem. Ők úgy fogták fel, engem zaklatnak, és rossz társaságba kerültem. Igazából már nem látom át az egészet, és rengeteget próbáltam felejteni. Egy ideig utáltam őket.

{1} Háttér Társaság a Melegekért [www.hatter.hu]