Garaczi László

POMPÁSAN BUSZOZUNK!

(egy lemur vallomásai 2.)

Magvető

Budapest

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Garaczi László, 1998

Felelős szerkesztő Sárközy Bence

Borító: Máthé Hanga

ISBN 978-963-14-2948-0

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Délután hívatnak, és szigorú szavak kíséretében visszaadják az ellenőrzőmet. Bele se merek nézni, kilenc sor sűrűn teleírva, pecsétek, aláírások, az ájulás kerülget. Megyek haza, de nem visznek a lábak, csak csoszogok egy helyben. Lehet, hogy már tudják is, futótűzként terjed a hír: lelőttem a kontyos macát. Véres zsebkendőt szorított az arcára, jó, hogy a zsarukat nem hívták ki. Irány a dutyi, Igazság néni dörzsöli markát, nem megmondta, hogy ez a kölök egy elvetemült tömeggyilkos, egy Mengele? Valahogy kiprovokál még egy rovót, és akkor repülök, csavargó börtöntöltelék lesz belőlem, a társadalom kivet magából, kukába túrok, jaj, istenem, minek is nőttem meg, állandóan csak a végtelen szomorúságot okozom.

Pedig tényleg csak kipróbáltam, hogy belövök az ablakon, nem tehetek róla, hogy odaült a nőci. Na jó, láttam, hogy ottan ücsörög, de inkább csak az, hogy belőni. Leckeírás közben odalopózni, belőni, lekushadni, és jó.

Egy ilyen kirúzsozott titkárnő mekkorát ordít, ha lelövik, még a troli is megállt, az egész suli kint lógott az ablakokban. Rodolfónak is földbe gyökerezett a lába, a bűvésznek, aki a Kálmán utcában sétáltatja a palotapincsijét, régi vágású úr vonalbajusszal, a kezemet figyeljék, mondja mindig a tévében, mert csalok.

Lecsúzlizta a lignimpexes nőcit egy lökött negyedikes. Kirúgják? Még jó.

Otthon majd egyből sírva kell fakadni, könnyek között fuldokolva el sem tudom mondani, miért sírok. Sajnos ezt a trükköt már ismerik, nem könnyen hagyják magukat gyöngíteni a szánalom által. Síri hang: Halljam, már megint mit műveltél?! Ne bőgj itt nekem, feltápláltak könnykocsonyával? A válasz újabb zokogó roham teljes beleéléssel, odafúrom magam, kisgyerek akarok lenni, aki még nem tudja lelőni a néniket.

Kezében az ellenőrző, az apád teremtésit. Kilátszik a bot vége a szekrény tetején. Hetekig tartó kriptahangulat, nem is az a baj, hanem a verés, amikor vernek, és rángasz, és azonnal meghalni. Mi ez ahhoz képest, hogy megkarcol egy szögecske a pofádon?

És ez a várakozás.

Na de most tényleg, uraim és hölgyeim, kérdem én, kellett annak a bizonyos kontyos fehérnépnek órákon keresztül várakoznia, mielőtt fejbe lőtték? Egy pillanat, már túl is volt rajta. Inkább lőjenek belém, mennyivel jobb lenne, lelőttem egy titkárnőt, egy titkárnő lőjön le engemet. Szemet szemért, de akkor viszont ő is tejgumis csúzlival, ugyanolyan messziről, igazi párbaj – á! Nem tudnak ezek még csúzlizni sem. Csak odaül a nyitott ablakba gépelni, aztán meg csodálkozik.

Gyorsan leápolták, mehetett haza. Szerintem ő is a csúzlit választaná, mondjuk, megkérdik reggel, hogy bottal verjék meg hosszú várakozás után, vagy gyorsan pörköljenek oda neki csúzlival, mit választ, na ugye. Rodolfó pincsije hangosan ugatott, hogy még nagyobb legyen a hepaj.

Ha a kontyba küldöm a szöget, nincs semmi, tán még most is gépel, apámnak nem kell aláírnia, és még divatdiktátor is lehet belőlem: a belvár csajok stilizált U szöggel a hajukban flangálnak az Emkénél, és Mary Zsuzsi új számát dúdolják: Csacsi fiú, szöget ütöttél a fejembe.

Apám aláírásában a kezdőbetű fél oldal, több helyen átszaggatja a papírt, ezzel a fergeteges és grandiózus G-vel nem tanácsos viccelődni. Aki egyszer találkozik apám G-jével, más szemmel néz rá, ez az ember még sokra viszi. Aláírás-hamisítás szóba sem jöhet, évekig gyakorolok, silány utánzatok telnek tőlem csupán. Csodálom és imádom őt ezért a G-ért. Sokszor csak úgy öncélúan, az élvezet kedvéért megkérem, írja le a nevét, a nevünket, másodpercekig szánkázik a toll föl-alá, hurkok csapódnak jobbra-balra, dupla szaltó és svédcsavar, de nem ám csak úgy össze-vissza, hanem egy tökéletesen begyakorolt és indulatos terv szerint, és egyszer csak ott áll megint ez a különös, vad ábra, ami távolról sem emlékeztet arra a G-re, amit én írok, amit nekem kell írni, ám mégis az, extatikus, földöntúli, isteni változatban. A lenyűgöző iniciáléhoz elvékonyodó, jelentéktelen kis farkat rezzentett, a név fölös maradékát, tán így vetett tőrt a nagyra törő szándéknak az elbizonytalanodó akarat.

Ülök a padon, próbálgatom a lábamat, el kéne indulni. A test dermedt börtöne. Senki sincs a téren, Frici hazament, meg ezt úgyse lehet elmondani, ezt a sötét súlyt a gyomorszájban. A rácsos szemétgyűjtőbe köpöm a rágómat, kiesik alul. Lelőttem a kontyos macát, de minek is lőttem le. Egyszer tudnék normálisan viselkedni.

Leposa bácsi a sarkon botjára görbülve bagózik. Nem szabadna neki, öreg lokomotív, zihálva kapkodja a levegőt. Leparkol egy kék Moszkvics, C-s rendszám, saját kocsi, Kenderesi őrnagy túlórázott. Eltávolít a motorháztetőről egy láthatatlan foltot, odavan a tragacsért. Mennyivel jobb lenne gördülő jármű helyett gördülő utca. Kenderesi őrnagy vacsora után Néphadsereg újságot olvas. Bácsi néni, a Balaton utcai tömb házfelügyelője viszont Nők Lapját, az orvos válaszol. Bácsi bácsi kórházban, rendetlenkedik a szíve.

Jön a Bütyök, még csak ez hiányzott, Oczella barátja, egy házban laknak. Oczella egyik nyáron váratlanul borostás hústoronnyá kamaszodott, hogy fél kézzel odavághatott volna bárkit a falhoz, de a hagyományos hatalmi leosztás drillje erősebbnek bizonyult a természetes erőviszonyoknál, és a bandavezérek kedves szórakozásává vált, hogy a fejjel magasabb izompacsirtát orrfricskákkal és kicsi, mérges pofonokkal inzultálva tanulmányozzák a fortyogó, kitörni képtelen indulatokat. Aztán Oczella megbukott, új osztályában napok alatt élet és halál urává nőtte ki magát, és egyre hűvösebben köszönt, ha találkoztunk.

Bütyök helyből szaltót ugrik, neki is van mire óberkodni. Odajön, megáll, néz, kér egy bélást elsejéig.

Nincs. Momentán nincs. Volt, de.

Pofa be. Ide a dohányt.

Azt kéne mondani, hogy szüljek vagy szarjak, és pofád csak neked van, meg a lónak, meg a hozzád hasonlónak. Nincs nálam pénz, nyögöm, és felállok, hogy mennem kell.

Hazudsz, szemét zsidó, büdös ruszki, rohadt náci.

Nem merem mondani, hogy az mind te vagy, de én mi vagyok.

Elnyerte az összes pénzem Herendi kártyában, mondom, kérdezd meg, ha nem hiszed. Hátha a Herendi nevétől berezel. Rizsa, mondja, és kupán vág. Nincs értelme szívózni, arcomat a sóderba nyomja, kokikkal szórakoztat. Nem is ver, csak megkínoz kicsit, ki lehet bírni. Jó bevezető az esti botozáshoz, istenem, minek is nőttem meg.

A tér helyén álló iskolát negyvennégyben lőszerraktárnak használták a németek, és ha ez a lőszerraktár nem robban föl, nem lenne tér, nem tudná a Bütyök a földbe nyomogatni az arcomat. Nem lenne Leposa bácsi, nem lennének sakkozók, nem lenne a lukas szemetes, amiből minden szemét kiesik.

Oczella a bokrok mögül figyel.

A trónfosztott uralkodók agyagba döngölt tehetetlensége. Bütyök búcsúzóul a táskámba rúg, cipőfűzője háromszor körbe van tekerve a bokáján.

Holnapra meglegyen, mert laposra verlek, mint a maceszt.

Befordulnak a sarkon, Oczella lehajol, felvesz egy parázsló dekket a földről, elmélyült figyelemmel megszívja. Köpenyem a földön pacallá gyűrve. Utánuk szólok, úgysem hallják, itt vagyok, ragyogok, mint a fekete szurok. Leposa bácsi átbattyog a Pénzjegynyomdához. Az előző csőszt Oncs Jánosnak hívták, fémsípja volt, és ha taccsra ment a labda, hegyes botját beledöfte. Kurafi, kiáltotta, belegacsoltál csámpás lábaddal a veteménybe!

Hazavonszolódom. Sötét a lakás. Rég itthon kéne lenniük, mi ez. Eltelik egy óra, semmi. Megpróbálok elmélyedni a leckében, a magyar nép zivataros századaiból. Lehúzom a pulóverem, szikrázik belül az akril a hajamon. Eltűntek. Bánatukban elbujdostak? Mert egy népirtó tömeggyilkos vagyok? Egész életemben a népet fogom szorgalmasan irtani?

Itt a zsebemben egy igazgatói rovó, és senkit sem érdekel. A kontyos meg otthon hever boldogan, hát én holnap is lelövök valakit. A technikás csúzlimat elkobozta Joli néni, az önvédelmit meg az Igazság néni még régebben. A Vera nénit hívjuk Igazság néninek, fejes vonalzóval veri a gyerekanyagot. De például van még ez a légvédelmi szupercsúzli könyökvasból, befőttes gumival, anyacsavar-lövedékkel, ettől a rendőrló is megborul. A lignimpexes igazgatót hátulról nyakszirten. Vagy a másik titkárnőt, a hidrogénfejűt a kénsárga olasz kardigánban. Likvidálni az egész Lignimpexet.

Kigyúltak a fények az ablakokban, elaludtak, kigyúltak, semmi. Eltűntek. Elvesztek a szüleim.

A legtöbb gondot a pecséttel is rendelkező banda okozza: a folyosói tablón a tanárok képét bekenik takonnyal, ha valaki szót emel a viselkedésük ellen, leköpik. Mikor Gyulay szabadfoglalkozás alatt elalszik a kirándulóbuszban, adott jelre elgázosítják: tudnak hegyeset, öblöset, tarajosat, nyiszogóst, hosszúkást, tömöret, szókimondót, észbontót.

Esküszöm, hogy véremet és életemet, ha kell, a bandáért áldozom. Sem erő, sem fortély meg nem tántorít, sem pénz, sem ígéret meg nem győz. A banda feladásáról szót nem ejtek és nem hallgatok. Magamat élve meg nem adom. A banda védelmekor, és mindenkor, amíg a banda létezik, alávetem magam és akaratomat a közös elhatározásnak és feljebbvalóim parancsolatának.

Halálfejes pecsét, dátum, aláírások: bandavezér, alvezér, kém, trombitás, beszerző.

Böfögni, szellenteni, tócsát köpni, aki ebben jó, bátran nézhet a jövőbe. Vagy ki tudja: a díszes társaság most itt áll a tanári előtt lehorgasztott fejjel, hátratett kézzel, ítéletre várva. A jobb szélen Lemur Miki hamuszürkén, láthatatlanul. Megkérdőjelezték az osztályzat jogosságát, elégették az ellenőrzőiket.

Kozma néni a lépcsőfordulóban sertepertél, az igazgatói kar dühösen tanácskozik odabent, kicsapás, rovó, osztályfőnöki intő.

Ez az a folyosó, ahová Maglódi Vera feljött a korlátja vesztett lépcsőn negyvenötben, hogy összeszedje az iratokat, de a tanári szoba szekrényeit kifosztva találta. A tornateremben három katona hevert, és egy fekete ló. A német huszonkettedik SS-lovashadosztály istállónak használta az épületet, parkettával és osztálynaplókkal fűtöttek. Maglódi Vera bekukkantott a varróműhelybe, ahol az iskolai szünpercekben az Ifjúsági Kisgárda tagjai érmelegítőt kötöttek a fronton harcoló katonáknak. Elkezdett a lovon gondolkodni, mi lenne, ha visszajönne délután a Bácsi úrral. Bácsi úr a vice a házban. Álldogált a ló mellett, penészes kenyérhéjat rágcsált. Maglódi Vera később férjhez megy a tornatanárhoz, aki majd faképnél hagyja terhesen ötvenhatban. Fia születik, Danika. Apja, Maglódi Pityu bácsi egyedül él a farkasdűlői tanyán, míg nem jön a nagy árvíz.

Negyvenhat tavaszán a Budapesten végigsöprő orkán leszakítja a megmaradt tetőrészt a Kálmán utcai szárnyon. Szülők hordják a törmeléket, adogatják a palát, keverik a maltert. A hiányzó összeg hitelezésére a tanári testület tagjai lekötik havi fizetésüket. Ötvenhatban néhány apuka szülői értekezleten követeli az orosz nyelvoktatás eltörlését és a vallásoktatás visszaállítását, sugalmazójuk és szószólójuk a tornatanár. Ötvenhétben az úttörőcsapat vezetését Axaméthy Gyuláné vállalja el. A hatvanötös korszerűsítés során lecserélik a vaskályhákat. Hatvannyolc: Hírcsúzli, iskolarádió, vasárnap délelőtti művészmatinék. Száz év alatt hatvanezer gyerek végzett az iskolában, kivéve például Besnyő Károlyt, akit roncsoló toroklob támadott meg a nagy válság évében, vagy Benkó Gyuszit, aki elaludt a gumimatracon a Feketetengerben.

Maglódi Vera odament a lóhoz. A ló csontkeményre volt fagyva. Az egyik halott katona tágra meredt szemmel nézte, hogy Maglódi Vera egy cseréppel megkocogtatja a lovat. A három SS egymás mellett hevert a bordásfalnál. Maglódi Vera fiatal szervezete nem volt hozzászokva az éhezéshez. Halottat látott már, mégis kezdte magát kényelmetlenül érezni. Valami nem stimmel. Egy ló, három ember. A hideg kenyér beleragadt a fogába. Majd délután visszajön a Bácsi úrral. Magácska meg én, ha mi egyszer, csak ne sugdosna hülyeségeket a fülébe. Aztán már csak arra emlékezett, hogy kétszer is felbukva, bennszakadt sikollyal a torkában menekült kifelé, mert az egyik SS megmozdult, belerúgott a társába, és bugyborékolni kezdett.