BODOR ÁDÁM

Az utolsó szénégetők

Tárcák 1978–1981

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

Copyright © Bodor Ádám, 2010

Felelős szerkesztő Sárközy Bence

Borító: Bodor Anikó

ISBN 978-963-14-2882-7

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A SZESZGYÁR TŰZFALA

Egy kevéssé sikerült képeslap, amely a várost madártávlatból mutatja, s így a látványba valamennyit a házsorok fölött húzódó omladékos dombok vonulatából is belevont, tökéletlenségénél fogva egyszersmind a település végletes arcait idézi. A téves megvilágítási idő miatt a kép fakó, egy gyér havú, dermesztő télre emlékeztet, amikor vékony szelek futkostak a falak alatt, s az egyre szürkülő havat sodorták kapualjakba, védettebb szegletekbe. Emlékeztet a kép egy tikkasztó nyárra is, amikor sószerű por szállta meg a háztetőket, a lombokat, s lepedékkel vonta be a lelassult folyó színét. A kép tompaságába egy megcsillanó szélvédő metsz bele fehéren, vagy egy távoli éppen becsukódó ablak, a beeső napfényben.

A képeslap ezerkilencszázötvenkettő nyarán készült, pedig akkor mindennap kiadósan esett, délutánonként barna fényű zivatarok törtek a városra, s az üvegházi melegben a falak tövéből és a repedésekből gyorsan növő indák, kövér levelek hajoltak a járda fölé. Akkor még állt a régi szeszgyár, hatalmas, komor tűzfala értelmetlen szürke folt a kép közepén.

A tűzfal egy zárt kőfallal körülvett udvarra nézett, amelynek kovácsoltvas pántokkal erősített kapuja évek óta zárva volt, de repedésein át látszott, ahogy a mindent elborító növényzet alatt szunnyad az elhagyott ipar. Az udvart valamikor jókora négyszögletes kőlapokkal burkolták, alakjukat most már csak sejteni lehetett a közöttük megtelepedett gyom zöld vonalaiból. A fal mentén tömött málnabokrok sorai emelkedtek, és körbenőttek, már majdnem elborítottak egy kis villamoskocsit. Egészen kicsi villamoskocsi állt ott, a legelsők közül való, ami a városban közlekedett. Valamikor sárga lehetett, de oldalát most tompa barnára mosta a rozsda lecsorgó leve. Közelről még az is látszott, síneken áll, de ezek a sínek már nem vezettek az udvarról sehova.

Erre az udvarra, amelynek a fal menti része az idők során buja kertté vadult, az elhagyott szeszgyár egy földszinti ablakán át lehetett bejutni. Princz Tóni és barátnője, Zsuzsanna-Annamária egy délutáni zivatar után málnát szemelgetett, nemigen néztek egymásra, nem néztek a lábuk alá sem, ügyetlen lépteik alatt megreccsent egy-egy csiga. Aztán Princz Tóni megszólalt:

A málna jót tesz a csontoknak, suttogta.

Ezt honnan veszed?, suttogta Zsuzsanna-Annamária.

Egy Harkály nevű barátom mondta, suttogta Princz Tóni.

Harkály! Az meg miféle név?, suttogta Zsuzsanna-Annamária.

Madárnév, suttogta Princz Tóni.

Ekkor érkeztek a villamoshoz. Először jártak a szeszgyár udvarán, a szeszgyár buja kis kertjében, és életükben először láttak villamost.

Itt egyszer meghúzhatjuk magunkat, suttogta Princz Tóni.

Most még nem lehet?, suttogta Zsuzsanna-Annamária.

Nem, suttogta Princz Tóni.

Nem akarod?

Nem, most még nem. Nem úgy gondoltam.

ROZZANT BÜRÜ

Az alkonyat érkezésével hirtelen teljesen beborult, a városra minden átmenet nélkül egyszerre ereszkedett a sötétség. A házak falán maradt még némi kósza fény, ahogy a távozó Nap tompuló színei átütöttek a felhők domborulatain és megcsillantak az ablakokon. Losteiner, akit gyermekkora óta megkapott ennek a mindennapos változásnak múló varázsa, most is várakozással figyelte a hirtelen alkonyatot, leste, mikor oldódik el a fellegek alól a szél, mikor legyinti meg a hűvös levegő az első súlyos cseppekkel. Ám hamarosan kigyúltak az utcai lámpák, ettől az ég egyszerűen fekete lett, s a rövid látványosság véget ért. Figyelmét most már a szálloda bejáratára irányíthatta, ahol nemsokára föltűnt Princz A., kezében hanyagul összegyűrt esőköpennyel. Körülnézett és elindult.

Elindult Losteiner is, átment a zebrán és megállt a trafik előtt, ahova Princz A. közben betért. Princz A. nem a várost ábrázoló képeslapok között válogatott, hanem a Fővárosi Állatkert állományát bemutató színes fényképekből kért kettőt találomra, és zsebébe tette őket. Fiatal, orvos külsejű férfi volt az elárusító, fehér köpenyt viselt, s a finom munkától fényes, fürge, babráló ujjakkal seperte be az aprópénzt a fiókba. Princz A. megkérdezte tőle, merre van itt a folyó. A kérdés kissé meglepte a fiatal trafikost, arcán mintha egy pillanatra ott maradt volna a szó: a folyó. Aztán mégis elmagyarázta, úgy, hogy a bejárat előtt álló Losteiner is hallhatta. A folyó itt tulajdonképpen csak megkerüli a várost, éppenhogy érinti. A közeli utcasarokról indul a villamos – egyetlen vonal kígyózik végig a városon, az állomás és az egykori téglavető között –, leszállni csak a végállomáson kell. Ott kell keresni a folyót.

Princz A. villamosra ült, Losteiner is sietve föllépett a nyitott hátsó peronra. Épp idejében, mert eleredt az eső. A járda kövezete, mintha az eltelt nyár vonta volna be viaszos lepedékével, visszadobta az első kövér cseppeket, porosan pattantak ide-oda, majd elgurulva kicsi erekben, mélyedésekben találkoztak. A végállomás homályában már minden nedvesen, feketén csillogott.

A térséget, ahol a villamos megfordult, földszintes házak övezték, utcára nyíló, kiakasztható szárnyasajtókkal – régi piactéri bolthelyiségekre emlékeztettek. Princz A. egy ilyen ház eresze alatt terítette magára olcsó esőköpenyét, majd a folyó iránti kíváncsiságával továbbindult. Losteinernek nem volt esőköpenye, ernyője sem, ő vászonzakójában behúzott nyakkal ázott végig a gyommal gyéren benőtt réten, ami a házsor és a folyópart közötti térséget kitöltötte, és amelyről keskeny gyalogösvény emelkedett egy keskeny fahídra. Nem is híd volt, látta Losteiner, amint ő is odaérkezett, inkább csak amolyan rozzant bürü. Alatta csillogott a folyó. Keskeny volt, mint egy patak, de mély, fekete és néma. Lassan egymásba áramló körök úsztak kifelé a messziről érkező fény érintéséből, mintha csak a mélyben, a meder iszapos ágyában alvó halak pihegése hozta volna mozgásba őket.

Princz A. nem gyújtott rá, hagyta, hogy a szeme szokja meg a sötétséget. Kis idő elteltével már egész jól látta a bürü végében álló Losteinert. Meg is szólalt. Mit kíván?, kérdezte. A néma folyó fölött a nedves levegő engedelmesen vezette a hangot, Losteiner suttogó válasza is ott remegett halkan a víztükör fölött: Csak tűnődöm, megszólítsam-e.

EGY KERTÉSZ

Az ősz egy szeptemberi reggelen minden átmenet nélkül érkezett: este még langyos idő volt, hajnalra már szürke dér lepte a háztetőket. Lamosné fázni kezdett, erre férje sietve becsukta az ablakot. Megérintette orrát a levegő különös bürökszaga, ami egyébként szobája nyugatra néző ablaka előtt nagy nyári zivatarok idején szokott lengedezni, ez a szag most fura véletlennek tűnt: a háztetők éppen a reggeli verőfényben szikkadoztak, a látóhatárt lezáró hegyvonulatig felhőtlen maradt az ég. A fura bürökszag hamar el is illant, s amikor Lamos végigkerékpározott az Olajprés utcán, mögötte a pékségből áradó friss sütemény illata kavargott. Hét óra előtt érkezett a peremkerületben fekvő kertészetbe. Kerékpárját előírás szerint a bejáratnál hagyta, ezzel indult is a szerszámkiadó felé. De félútról a portás visszahívta, mindjárt közölte is, hogy fontos üzenet vár rá. Mielőtt elindulna a városba, a központi parkok felé, beszélnie kell a főkertésszel.

Egy gyereket kért, mondta a főkertész. Akkor ma átveheti.

Lamos biccentett, elbaktatott a szerszámos táskájáért, majd újra kerékpárra ült és visszakarikázott a városba, a központot övező parkba. Ez volt az év utolsó nyírása: Lamosnak szögletesre kellett nyírnia a park gyepét kerítő bukszusokat, gömbölyűre a magányos bokrokat. Miközben nyírt, ritkán távolodott el a bokroktól, inkább csak olyankor, amikor úgy érezte, be is fejezte, és megszemlélte, milyen munkát végzett. Hibátlanul nyírt gömbölyűre, szögletesre egyaránt. Tizenkettőkor aztán elindult az árvaház felé, ahol már a gyámhatóság is várta. Útközben vattacukrot készült venni, de megsejtette, mint veszít a pókhálószerű légies édesség az illatából, így üres kézzel érkezett az árvaház irodájára. Miután nevét több helyen aláírta, egy kissé kövérkés, vörös hajú fiúgyerekkel az oldalán indult el, és nemsokára ott állt a vattacukros ember forgó korongja előtt. Lamos kissé elkomorodott, amikor látta, hogy a gyerek nem harap mindjárt a vattába, nem ízlelgeti idejében, az pedig elveszti illatos melegét. Nem szólt semmit, valamivel távolabb vásárolt egy kiló jonatánalmát, és elégedetten figyelte, ahogy a gyerek egyenként kifényesíti őket.

Hány éves vagy?, kérdezte.

Hét, felelte a vörös hajú gyerek.

Ennek hallatán Lamos még egy kis kitérőt tett: iskolatáskát vásárolt a kövérkés, hétéves forma gyereknek és mindjárt gondosan a hátára próbálta.

Ülj le ide a fűbe, mondta neki később a parkban, és bevezette a tiltott pázsitra. A gyerek az iskolatáskából eszegette az almát, közben figyelte Lamost a nyiszitelő nyíróollóval a kezében, csodálta ezt az apát a gömb iránti bámulatos érzékenységével.

Azt hiszem, megkapták a gyereket, suttogta a szomszéd Lamosné ajtaja előtt, amikor Lamos kerékpárját tolva, oldalán a kövérkés vörös hajú hétéves forma gyerekkel föltűnt az Olajprés utca kerítései alatt. Lamos is látta, hogy az ablakokból többen is lesik őket, ezért sietve megkérdezte a gyereket: Mondd szépen, kedvesem, mi is a neved, eddig hogyan szólítottak?

HAJÓTÖRÖTTEK

Ervant Mazakján – örmény ember, magas homlokú, bozontos szemöldökkel – emeleten lakik, ablaka a folyóra nyílik. A házak itt valósággal a folyóra épültek, az alagsori ablakok alatt a falak egyszerűen elmerülnek a vízben. Ervant Mazakján dísztelen, csupasz bútorain matt lepedék, nyeli a fényt, asztalán kiterített újságpapír, rajta déli joghurtos pohara, közel a lap alján látható sakkfeladványhoz: matt két lépésben.

Éppen kiürül a joghurtos pohár, amikor kopogtatnak Ervant Mazakján folyóra nyíló emeleti ablakán. Ervant Mazakján az ablakára pillant, lenyalja a kanalat, a morzsákat lefújja az újságpapírról, fölkel és kitárja az ablakot. Kissé félreáll, hogy két lihegő, csuromvizes, alsónadrágra vetkőzött fiatalember bemászhasson.

Történt egy kis baj.

Ervant Mazakján kihajol az ablakon, kinéz: alant a folyó esését szabályozó lépcső zubogó örvényeiben egy felfújt gumibelső kering.

Látom.

Valahol távolabb, mintha ruhadarabok úsznának a víz felszínén. Az ereszcsatorna az ablak mellett fut lefelé, mellette a villámhárító drótja, mint valami hágcsó: szóval így állunk.

Foglaljanak helyet, mondja Ervant Mazakján, pihenjék ki magukat.

Kimegy a szobából, és hamarosan társbérlője, Zoltán Ovaneszján – örmény ember, magas homlokú, bozontos szemöldökkel – társaságában tér vissza. Gondterhelt, szomorkás ábrázattal méregetik a vendégeket.

Most már mi is ketten vagyunk, jegyzi meg halkan, bátortalanul Ervant Mazakján, közben a hokedlire helyezett villanyrezsóra teavizet készít. Ezalatt Zoltán Ovaneszján is kitekint az ablakon, látja a mélyben árván kerengő gumiabroncsot, az ablak mellett lefutó csatornát, a villámhárítót, megértőn bólogat. Ervant Mazakján kilép az előszobába, ahonnan összehajtogatott fényes fekete esőköpennyel tér vissza, kibontja, Zoltán Ovaneszjánra pillant: Neked is van egy ilyened, úgy tudom.

A társbérlő kimegy a szobából, hamarosan egy összehajtogatott fényes fekete esőköpennyel tér vissza.

Ezt tudnánk felajánlani.

A fiatalemberek egymásra pillantanak, nagyokat nyelnek. Ervant Mazakján le nem veszi róluk a szemét.

Addig is fogyasszanak el velünk egy finom grúz teát.

Helyet is foglalnak az asztal körül.

Szürcsölgetnek. Ervant Mazakján köhint: És egyébként milyen pályára készülnek?

Én már orvosgyakornok vagyok, mondja az egyik.

Az szép. És maga?

Én meg teológus.

Az szép, mondja Ervant Mazakján, és hol nyaraltak az idén?

Csak itt a Szamoson.

Ervant Mazakján egyenként átnyújtja nekik az esőköpenyeket.

Állig gombolkozzanak be, aztán mehetünk, mondja szelíden. Zoltán Ovaneszján, a társbérlő búcsúzóul biccent és visszavonul a szobájába. A ház belső felét, a zárt udvar fölött folyosó futja körbe, dél van, tárva-nyitva az ablakok. Elöl megy Ervant Mazakján ingujjban, mackónadrágban, tornacipőben, mögötte az orvos gyakornok fényes fekete esőköpenyben mezítláb, aztán a teológus fényes fekete esőköpenyben mezítláb. A folyosó első kanyarulatánál Ervant Mazakján megáll: Viszontlátásra. Szomszédaim most bele fognak őrülni, suttogja, mert nem látták magukat idejönni.

A két fiatalember bólogat: Aztán a köpenyeket majd visszahozzuk. De Ervant Mazakján nem is hallja:

Értik? Idejönni nem, csak elmenni látják magukat.

ÖRÖKSÉG

Az Olajprés utca 21. számú ház szürke egyemeletes épület volt, de laktak az alagsorban is, melynek ablakai arasznyi magasságban a járdára nyíltak. Az egyik ilyen ablakban poros, hosszú lábú vízimadár volt látható csőrére akasztott táblácskával: „Lóránd – korszerű madártömés határidőre.” Pungucz, aki először járt ebben a városban, ebben az utcában, most ugyanebben a házban egy emeleti lakásba készült, ezért éppen csak futó pillantást vetett a kitömött madárra, a csőréről lógó táblácskára. Elhalálozott rokona, bizonyos F. Kovács lakását kereste, ahol a többi örökös nevében is majd átveheti a hátramaradt ingóságokat. Kicsi, igénytelen legénylakás volt, a körfolyosóra nyíló ajtóban a kész leltárral ügyvéd és közjegyző várt rá.

A bútorzat kopott, szegényes volt, a szoba három fala viszont tele volt rakva kitömött madarakkal, a leltár, valamint a jegyzőkönyv tanúsága szerint a gyűjtemény hetvennyolc darabból állt. Amikor az átvétel után Pungucz magára maradt, elmerengett: micsoda erő rejlett már a legelső madárban, amikor F. Kovácsot további gyűjtésre késztette, hogy végül a falakat elborító madárseregben nap mint nap személyisége kiteljesedését szemlélhette. Persze Pungucz tűnődése közben azt is tudta, ezeket a vörösbegy-, cinege-, meg verébféleségeket, meg a nagyobb termetű, hosszú csőrű vízimadarakat – bár ez már első látásra is majdnem lehetetlennek tűnt – egyetlen fedeles ládába kell csomagolnia, belegyömöszölnie, függetlenül attól, mennyi elégtételt szereztek élete során F. Kovácsnak. A madarak belseje közönséges fűrészporból állt, amely a hosszadalmas csomagolás során az itt-ott fölfeslett madártestekből halkan permetezett a láda fenekére. Amikor munkája végeztével Pungucz nyomatékul ráült a láda fedelére, a beállott csendben hallotta, alig szűnik odabenn a neszelés.

Váratlanul bőrkötényes, homályos tekintetű, száraz öregúr állt meg az ajtóban. Pungucz megérezte, ez Lóránd, a madártömő az alagsorból, aki most bizonyára madárügyben mászott fel az emeletre. Lóránd mindjárt a csupasz falat kezdte bámulni, az üres szegeket, körülöttük a poros pókhálók fonalaival, végül tekintete Pungucz szürkésbarna, amolyan madárszínű öltönyére tévedt, melyen megtapadt néhány apró toll meg pihe. Pungucz nem is vette észre, csak amikor az alagsori látogató udvariasan leporolta.

Hová lettek?, kérdezte a madártömő, mire Pungucz egyszerűen maga alá mutatott, a lecsukott ládára.

Nem az én tömésem, magyarázta Lóránd, Kovács úr nem velem tömetett, mivel én nem fűrészporral dolgozom.

Megértem, magam is kárpitos vagyok, jegyezte meg Pungucz, fűrészpor vagy sem, az nem mindegy, az már egyszer biztos.

A madár, az nekem is a mindenem volt, folytatta Lóránd, meg is venném most magától az egészet, ha sikerül megegyeznünk.

Pungucz széttárta karját: Sajnos többen vagyunk örökösök, így hát…

Értem, mondta Lóránd kissé bátortalanul, és akkor a kárpitos elvtársnak mennyi jut? Tizenkilenc és fél, felelte rövid fejszámolás után Pungucz, de osztozkodás előtt azt sem adhatom.

A bőrkötényes öregúr még később is kisétált a tehertaxihoz, amikor Pungucz és a sofőr végzett a rakodással. Egy pemzlit és egy fogkefét adott át Pungucznak: Néha le kell porolni őket, főleg a szárnyakra legyen gondja, amellett az üvegszem is korán veszít a fényéből. És néha kevés olaj a lábakra meg a csőrre. Kérem, fogadja el.

Azt megköszönöm, búcsúzott Pungucz, a finom munkát illik megbecsülni, én csak tudom, hisz’ magam is kárpitos vagyok.