FEJŐS ÉVA

MERT NEKÜNK SZERETNÜNK KELL EGYMÁST

Erawan Könyvkiadó, 2014

Elérhetőség:

www.facebook.com/fejoseva1

Honlap:

www.fejoseva.com

Kiadó:

www.erawan.hu

www.facebook.com/ErawanKonyvkiado

Copyright © Fejős Éva, 2014

© Erawan Könyvkiadó, 2014

ISBN 978-963-89977-1-5

A regény szereplői egytől egyig kitalált személyek. A történet szintén a fantáziám szüleménye. Ha valaki ennek ellenére mégis felismerni vélné magát valamelyik szereplőben vagy annak viselkedésében, az kizárólag a véletlen műve.

Én is jártam az „ajtón túl”.

Én is találkoztam olyan emberrel, akit fényburok vett körül, ha nem is éppen valódi fénylánnyal.

Én is megszenvedtem és megszenvedem az elengedést.

Aki ismer, tudja, hogy terápia volt számomra ennek a regénynek a megírása. Én a saját tukánomat láttam, az apukámat. Elrepült. Vagy meghalt, felfogás kérdése.

Ezt a regényt nagyon sokáig írtam: 2013 januárjában kezdtem el, és 2014 májusának elején fejeztem be. Ami időközben történt, az már tényleg történelem, de elárulhatom, hogy életem egyik legnehezebb időszaka volt, több szempontból is.

Köszönöm mindenkinek, aki kitartott mellettem, köszönöm mindenkinek, aki szeret és akit szerethetek.

Bárcsak minden vágyunk úgy válna valóra, mint ahogy az én 2013 januárjában megálmodott vágyam megvalósult…

Köszönöm Huszti Gergőnek, a legcsodálatosabb és legprofibb szerkesztőnek, hogy immár hét éve, 2007 óta kitart mellettem, és segít a tanácsaival.

Ajánlom ezt a könyvet a szerelmemnek. Ha elolvasod, talán meg fogod könnyezni, de biztos vagyok benne, hogy nevetni is sokat fogsz a történeten.

Első rész

1.

– Késdobáló? – A férfi szája tátva maradt, szeme elkerekedett. Hirtelen a keze is megállt a levegőben, ujjai mereven mutattak egy pontra a pulton. A magas, farmert és szűk pulóvert viselő, lófarokba kötött hajú nő bólintott, és igyekezett kiélvezni a pillanatot. Ennél a résznél mindig, mindenki kiakadt. – Úgy érti, az a nő, akit körüldobálnak késekkel a cirkuszban?

– Nem, az a nő, aki körüldobálja késekkel a férfit a cirkuszban – felelte apró mosollyal a szája szélén.

– Ühüm. – A hümmögő férfi hitetlenkedve megvakarta a homlokát. – És… azt mondja, azóta…

– Voltam pincér egy kínai étteremben, termékmenedzser egy lapkiadónál, aztán rövid ideig terjesztéssel foglalkoztam egy könyvkiadóban, ja, és volt egy körömlakkpavilonom is.

– Mit végzett?

– Kommunikáció–angol szakot.

– És körömlakkot árult, kínai kifőzdében ácsorgott meg kést dobált?

– Többek között – bólintott a nő. – De még az előtt voltam késdobáló és pincér, hogy megszereztem volna a diplomámat.

– És most?

– Jelenleg újra egy könyvkiadóban dolgozom. Jobbára tematikus kiadványokkal foglalkozunk. Tudja, én tárgyalok a külföldi szerzők jogaival kapcsolatos ügyekben, könyvvásárokra járok, igyekszem felkutatni az olvasóink számára izgalmas újdonságokat. – Elhallgatott, majd kis szünet után folytatta. – Talán unalmasnak tűnik… – Megvonta a vállát. – De így legalább elolvasok egy rakás könyvet meg kéziratot, ami egyébként hidegen hagyna, vagy el se jutna hozzám. Jó, néha pár oldal is elég a döntéshez, néha meg csak belelapozok itt–ott.

– A tematikus könyv szakkönyvet jelent?

– A főnököm, ha éppen olyanja van, akkor szakkönyvkiadónak nevezi a cégét. Az elején táplálkozástudományi könyvekkel kezdte. Azóta már mindenféle témával foglalkozunk: fogyókúra, ezotéria, konyhapszichológia, kutyatartás, utazás, szépségápolás, meg amit akar. Mind a nagyközönséghez szólnak, szóval nem tudományos értekezések. Ja, és most már a fikció felé is nyitunk. Szóval nem kifejezetten szakkönyvkiadó vagyunk, de nevezhetjük így is.

A férfi újra megvakarta a fejét.

– Adok egy időpontot a megbeszélésre.

– Miféle megbeszélésre? – A nő alig tudta leplezni meglepődését. Sehol sem esett szó előzetes megbeszélésről. Igaz, ez az egész úgy illegális, ahogy van, de megbeszélésről sehol sem olvasott. Még az idegen nyelvű honlapokon sem.

– Akinél aggályok merülnek fel, azzal előbb elbeszélget az egyik… szakemberünk.

– Miféle aggályok? – Igyekezett közömbös arcot vágni, de részint dühítette, részint pedig röhögnie kellett azon, hogy vele kapcsolatban aggályok merülhetnek fel.

– Ön nem éppen átlagos. Ez egyértelműen kiderül a múltjából. Fel kell mérnünk, mennyit bír el. Nem szeretnénk, ha probléma merülne fel az… esemény során.

– Hm. Értem. Akkor hát? Mikor lesz az a megbeszélés, vagy tesztelés, vagy mi?

– Mit szólna a szerdához?

– …

– Szerda délután ötkor. Ráér?

– Igen, persze.

– Ugyanitt.

– Köszönöm.

– Várjon! – szólt utána a férfi, amikor ő már kifelé indult. Visszafordult az ajtóból, és várakozón megállt. – Árulja már el: hogy csinálják?

– Mit?

– Hát hogy sosem találják el a nőt… vagy a férfit a késsel. Soha nem hibáznak?

A nő tétovázott. Aztán elmosolyodott.

– Legtöbbször trükk az egész.

– Trükk?

– Igen. A késdobáló csak látszólag dobja el a kést. Miután megteszi a mozdulatot, mindenki az „áldozatot” figyeli. A késdobáló eközben elrejti a fegyvert a ruhájában, és az asszisztens mellett a falból nagyot csattanva kiugrik egy beépített kés.

– Ó! – A férfi elszontyolodott. Máshogy képzelte, nem egyszerű szemfényvesztésnek. Gyerekkorában sokat járt cirkuszba, és mindig azt várta, hogy legalább egy kicsit megkarcolódik az a nő, aki a késdobálóval szemben áll.

– Van aztán a másikfajta késdobáló, aki tényleg tud célozni és dobni – rántotta vissza a nő a valóságba.

– Tényleg?

– Ott nincs hókuszpókusz.

– És maga…? Trükközött?

– Nem. Én célzok.

A férfi utánanézett, ahogy a nő kiment az ajtón és beleveszett a körút forgatagába. Ezek a legrosszabbak, gondolta. Könyvkiadó, lapkiadó, késdobálás, kínai büfé… Na persze. Biztos már megint egy kíváncsiskodó újságíró, aki azt hiszi, hogy ilyen sztorival bejuthat hozzájuk. Mindegy, nem az ő dolga. Majd a főnök eldönti, mit kezd vele. Ő csak azért ül itt, hogy kiszűrje az alkalmatlanokat és az alkalmatlankodókat. Legalább most megmutatja, hogy megszolgálja a fizetését.

Még hogy késdobáló…! – megrázta a fejét, miközben felírt valamit az előtte heverő lapra; maga sem akarta elhinni, hogy ilyen képtelenséggel próbálják átverni.

Mangaszem. Igen, mangaszeme is lehet, természetesen. Bólintott, és megismételte, hogy persze, lehet róla szó. Ez a fura hóbort, ami Japánból indult és legalábbis különösnek tűnt, végül eljutott Európába is. Betegagyúak lehetnek, akik ezekre a rajzfilmlányokra buknak, nyugtázta magában. Mangatekintetűeknek hívják őket, vagyis olyan lesz a szemük a speciális kontaktlencsétől, mint a játékbabáknak. Kislányos bájt kölcsönöz a viselőjének, hirdeti a gyártó, de szerinte inkább idétlen, képregényszerű babaarcot varázsol az ázsiaiaknak. Ő maga, amikor már vagy a harmadik tinédzser kérte tőle a „mangásat”, utánanézett, mi is ez pontosan. Bár a történetekkel részletesen nem ismerkedett meg, azt kiderítette, hogy a japán képregényekben az ottani nőideált testesítik meg ezek a hihetetlenül soványra és elképesztően kerek szeműre rajzolt képregényhősök. Ezekben a történetekben a szereplők jelleme elsősorban a tekintetükben tükröződik. Ezért is népszerűek az íriszt óriásivá varázsoló kontaktlencsék a távoli országban, sőt lassan már Magyarországon is. Olvasott róla valamelyik női magazinban, hogy a fiatal japán lányok már–már úgy fekszenek be a plasztikai sebészetre, mintha a körzeti orvoshoz ugranának le receptért. A doki kerekre formálja a szemüket, a kontaktlencse pedig segít, hogy kihangsúlyozzák a személyiségüket, mármint azt a személyiségjegyet, amilyennek éppen mutatni szeretnék magukat.

– Sárga is létezik?

– Igen, van. Piros, sárga, kék, neonzöld és viola – sorolta a színeket.

– Toshio lencse van? – A lány kísérője most először szólalt meg, némi torokköszörülést követően.

– Kainami – dünnyögte az optometrista, és miközben bólintott, hosszan nézett a férfira, aki akár a lány apja is lehetett. Az apa, elkapván a férfi pillantását, mintha elszégyellte volna magát. Mégiscsak egy felnőtt férfi, aki képregényfigurákról beszél… A lány végig komoly maradt. Az optometrista most nézte meg először tüzetesebben. A haja koromfekete volt, de látva a túl sötét tincseket, arra gondolt, hogy talán festeti. Az arca szinte hófehér, mint akit már hónapok óta nem ért napfény. Légies alkatú, nagyon sovány lány volt, fekete farmert és pólót viselt. Orrában valamikor piercing lehetett, a férfi látta a nyomát, vagy legalábbis a kis árulkodó heget, és ahogy a lány felemelte a bal kezét, hogy lesimítsa a haját, egy pillanatra látni lehetett egy tetovált jelet a csuklóján. Mennyi idős lehet? – találgatta magában a férfi. Talán ha tizenhat éves. Mindegy is, mert ettől a kontaktlencsétől piros és fura mintázatú lesz az írisze, óriásira nő a szeme, és igazán bizarrá és kortalanná válik majd a külseje. A lány várakozón nézett rá, és megismételte, amit az apja mondott:

– Toshio.

A férfi bólintott.

– Dioptriásban nincs. Meg kell vizsgálnom a szemét. Viselt már kontaktlencsét?

A lány hümmögött valamit, amit akár igennek is lehetett érteni, aztán beült a székbe. Miután túlestek a vizsgálaton, az optometrista kihúzott egy fiókot, és a lány apja elé tett egy dobozkát.

– Éves lencse – közölte. – Napi viselését nagyon nem ajánlom, a… hölgynek nincs szüksége látásjavításra, teljesen rendben van a szeme. Inkább csak alkalomra hordja!

– Kipróbálom. – A lány hangja rekedt volt az izgalomtól, az arca kipirult, alig várta, hogy az apja kifizesse a lencsét. Míg a kísérője a lencsetisztító folyadékokat mutogatta neki, rábízva a választást, a lány durván feltépte a kartondobozt. Gyors mozdulattal kibontotta a lencse fóliás csomagolását, óvatosan összecsippentette a folyadékban úszó lencsét, majd jobb keze ujjbegyére helyezte. Csodálattal nézte a vörösre festett kontaktlencse mintázatát. A vörösön belül egy hármas osztású fekete alakzat volt látható, amely mintha végtelen spirálba csavarodna. Az optometrista becsukta a kasszát, és elé tolta a pulton az egyik asztali tükröt, hogy könnyebben behelyezhesse a lencsét. A lány mély levegőt vett, mintha mindjárt egy vízzel teli medencébe ugrana, és lassan a jobb szeméhez közelítette az ujját. A vékony, rugalmas anyag simán és könnyen illeszkedett a szeméhez. Amikor a másikkal is végzett, néhány másodperce lehunyta a szemét, majd kinyitotta, és a tükörbe meredt. A férfi az optikában már várta a pillanatot, amikor a lány szembesül újdonsült arckifejezésével. Ahogy a vásárlók szokták mondani, ezzel új személyiséget kap az illető. Mondjuk, neki egyre ment ez a fajta tinédzserdilinyó, de ahogy belenézett a lány arcába, a vörösen izzó, különleges mintájú írisz mintha lyukat égetett volna a gyomrába. Szó, ami szó, a lánynak hihetetlenül izgalmas külsőt kölcsönzött a kontaktlencse. Mintha egy másik világból érkezett volna. Fájdalom tükröződött az arcán – és valamiféle mélyről jövő erő.

– Állítólag a Toshio–tekintet kevesek kiváltsága – csúszott ki a férfi száján a mondat, amit nemrégiben hallott az egyik mangamániás vevőjétől.

– Igen. – A lány megvonta a vállát. Hallgatott, majd amikor felállt, újra megszólalt. – Meg kell ölnöd hozzá azt, aki a legközelebb áll a szívedhez.

Ő is dilis, mosolyodott el az optometrista, de nem tudta levenni a szemét a lányról, aki fogva tartotta azzal a különös tekintettel, és közben végig komoly maradt az arca.

– Ó! – A férfi végül csak ennyit mondott. Neki aztán olyan mindegy, hogy mit találnak ki ezek a kiscsajok. Bár még csak a negyvenhez közeledett, mégis szörnyen öregnek érezte magát ehhez a lányhoz képest. Mindegy, neki végül is kapóra jön, ha ezek a csajok mind bediliznek, és Toshio Kainaminak vagy bármilyen más, rikító szemszínű képregényfigurának képzelik magukat. A francba ezzel a rohadt üzlettel.
A szeme előtt most trópusi táj jelent meg, párás forróságot érzett. Egy vízesést képzelt a távolba, egy helyet, ami a célt jelképezheti…

– Most már bárkit elvihetek egy másik univerzumba – zavarta meg az álmodozását a lány, aki már az ajtóban állt.

– Hogy mondta…? – A férfi meghökkenve meredt a lányra.

– Úgy értem, egy párhuzamos univerzumba. Elvihetem oda, ha gondolja.

– Aha. – Na jól van, ez a lány még a többi mangarajongónál is lököttebb.

– Gyere már, Lili! Megyünk.

– Lilian vagyok – kérte ki magának a lány, de azért hallgatott a férfira, aki, mielőtt kilépett volna az ajtón, még bocsánatkérően visszanézett az optometristára. Semmi baj, üzente a másik tekintete. Vannak Liliannál súlyosabb esetek is szabadlábon, ebben biztos volt.

– Szóval, bizonyos okokból óvatosnak kell lennünk. – A negyvenes, kesehajú férfi, akit a recepciós csak Dokiként emlegetett, nem nézett Anna szemébe. Tekintetével a fehér falat pásztázta, talán ábrákat képzelt rá, bár a nő úgy vélte, inkább csak a zavarát próbálta leplezni.

– Tehát alkalmas vagyok – szögezte le Anna.

– Majdnem mindenki alkalmas, akinek nincs súlyos pszichiátriai betegsége. A hangsúly az előzetes felkészülésen van. A nagyobb problémát az jelenti – emelte a nőre a tekintetét –, hogy nem szeretnénk, ha a nyomunkra akadnának. Persze mi is örülnénk, ha nem csupán szájról szájra terjedne a hírünk, hanem magazinok is írnának a módszerünkről, de ezzel többet kockáztatnánk, mint amennyit nyernénk. Értse meg, kérem, maga a tűz közelében van, lapkiadónál dolgozott, könyvkiadóban dolgozik…

– És?

– Jobb lenne, ha előbb mesélne egy kicsit arról, hogy miért jött ide. Ki ajánlott minket, és mik a céljai…?

– …

– Sajnálom. Máskülönben nem segíthetünk.

Máskülönben nem segíthetünk.

Úgy dübörög ez a mondat a fülemben, mintha folyton mindenki ezt ismételné. Amikor legutóbb hallottam, dühös lettem. De őmiatta visszafojtottam a dühömet. Később magam ellen akartam fordulni, kiugrani az ablakon, vagy jól begyógyszerezni magam, hogy másnap ne kelljen újrakezdenem. Meséljek a céljaimról? Nagyon egyszerűek. Csak éppen nem igazán elmesélhetőek. Legalábbis egyelőre nemigen tudnék mit mesélni róluk, ugyanis éppen a tagadás fázisában vagyok, ahogy a pszichológus mondta. Ők persze a Dokival meg a recepcióssal egyetemben azt hiszik, hogy be akarok épülni közéjük, és egy jól sikerült riporttal lebuktatni őket, megszerezve az újságírói dicsőséget. Éppenséggel fogalmuk sincs arról, hogy a magazinos múltam és a könyvkiadós jelenem egyáltalán nem jelenti azt, hogy tudnék riportot írni, azt meg pláne nem, hogy ezt forgatnám a fejemben.

Egyszerűen azért jöttem, mert az egykor csodálatos életem egy nagy káosszá vált, veszteségek láncolatává, és kiborít az a mondat, amit az anyám, a bátyám meg a húgom hajtogat (apám csak hallgat, ami még rosszabb, mintha beállna a kórusba): Hamarosan sokkal jobb lesz, Anna. Ezt a hamarosan sokkal jobb lesz–t nem akarom többé hallani. Sosem lesz már olyan, mint amikor együtt röhögtem Leventével a siófoki strandon, ahogy megpróbált beborítani a csónakkal, és nem lesznek már tiszta naplementék sem. Minden csakis arra emlékeztet, hogy Levente elment, hogy itthagyott, és hogy szart sem ér az életem.

A tavasz utolsó hat hetét otthon, Siófokon töltöttem. A pesti barátnőim szerint fura, hogy valaki Siófokon éli a gyerekkorát, és felnőtt fejjel is visszavágyik oda, de hát én már csak ilyen fura vagyok. A húgom a hazatérésem örömére szintén hazaköltözött, állítása szerint a vizsgáira akart készülni, de azt hiszem, inkább vissza akarta hozni a felhőtlen gyerekkorunk emlékét, vagy – ami még rosszabbul hangzik – ő is olyan rettenetesen szánalmasnak tartott, hogy képes volt értem hazacuccolni. A bátyám minden este beugrott hozzánk, a szomszédban lakik a családjával, egyébként egy helyi bankban dolgozik, meglepően jó beosztásban (oké, ezt a meglepőent csak az én gonosz énem mondatja velem, mert annak idején elsős gimnazistaként majdnem évet ismételt a matekbukása miatt – végül a pótvizsga mentette meg –, senki sem gondolta volna, hogy később viszonylag könnyen veszi az akadályokat az egyetemen, de még azt sem nézték volna ki belőle, hogy egyáltalán felveszik). Szóval visszazökkentem a felhőtlen középiskolás életembe, ami harminchat és fél évesen, valljuk be, elég gáz, és még csak a romantikáját sem tudtam átérezni.

Tudtam, hogy előbb–utóbb eljön a pillanat, amikor ismét ott találom magam a Varsányi Irén utcai lakásomban, visszatérek a munkahelyemre, a megszokott életembe.

Csak éppen semmi sem lesz már ugyanolyan, mint pár évvel, vagy akár pár hónappal korábban volt.

Mondott magáról néhány mondatot tömören. Óvatosan mérlegelt minden egyes szót, és kihagyott egy–két dolgot, amiből a Dokinak nevezett férfi esetleg arra következtetett volna, hogy mégsem alkalmas jelölt.

– Nem vagyok újságíró – tette hozzá végül. – Könyvkiadóban dolgozom, a lapkiadós múltamat lezártam. Egyébként kisebb gondom is nagyobb annál, mint hogy lebuktassak valamit, ami illegális Magyarországon, de akár még segíthet is azokon, akik rászorulnak.

– Dolgozott kínai büfében? – kérdezte váratlanul a férfi.

– Étteremben. Igen.

– Hogy is hívják azt a… sötét színű gombát, vagy mit, amit nálunk is lehet kapni, és sokféle ételbe beleteszik?

– Fekete fafülgomba – felelte, és elmosolyodott. A férfi láthatóan vizsgáztatja.

– És itt azt olvasom, hogy volt késdobáló egy cirkuszban.

– Igen – bólintott.

– Ez olyan készség, amit el lehet felejteni?

– Nem, de nem árt gyakorolni – felelte a nő. – A napi gyakorlás elengedhetetlen.

– Ennek ellenére, ha most odaállnék az ajtóba, körbe merne dobni késekkel?

– Nem kérdés – válaszolta. Ujjaival szórakozottan dobolt a férfi íróasztalán. Kíváncsi volt, vajon az orra alá dug–e majd egy kést, csak hogy tovább tesztelje. A férfi mereven nézte egy ideig, úgy bámult az arcába, mint aki azt várja, hogy elvörösödjön vagy megrebbenjen a tekintete, elárulva ezzel, hogy hazudik, de Anna állta a pillantását.

– Jól van. – A Doki nagyot sóhajtva pötyögni kezdett valamit az iPadjén. – Mostantól diétáznia kell. Semmi zsíros étel, a nehéz húsokat is kerülje, és a kenyérfélét, süteményeket, édességet is. Maradjon a könnyű ételeknél, zöldséget, salátát fogyasszon, esetleg rizst, és csak sovány baromfihúst. Ezekből se túl sokat. Igyon rengeteg vizet, az alkohol tilos az elkövetkező egy hétben. Dohányzik?

– Nem. – Az a hónap nem számít, amit végigpöfékelt Levente miatt.

– Rendben. Akkor most már ne is szokjon rá… addig semmiképpen.

– Meddig is?

– Jövő péntekig. Este nyolckor várjuk. Az Europark parkolójában tegye le a kocsiját, onnan mi visszük tovább. A hétvégéjét tegye szabaddá.

– Nem publikus, hogy hová visznek? – Elámult a dolgon.

– Nem – rázta meg a fejét a férfi. – Este nyolckor lesz a találkozó a külső parkolóban, a sorompónál. Ahogy lekanyarodik az Üllői útról, álljon meg valahol a közelben.

– Rendben. Van még valami teendőm?

– Aznap már ne egyen semmit, ha megoldható. De legalábbis déltől kezdve egy falatot se. Csak egy könnyű reggeli. Addigra, ha mostantól rendesen diétázik, nem érez majd éhséget. Viszont igyon sokat. A továbbiakat majd a helyszínen megtudja.

A férfi felállt. Anna is követte, befizette a díjat a recepción, és kiviharzott a körútra. Az ajtóban egy pillanatra elmosolyodott: ha a helyzet úgy hozta volna, hát biztos, hogy bármit megtesz azért, hogy részt vehessen ezen az egészen. Bármit. Abba bele sem akart gondolni, hogy a pszichológusa mit szólna ehhez a legújabb ötletéhez.

Igazából Leventének kerestem pszichológust, de úgy alakult, hogy végül Vid az enyém lett, a hülye nevével, a hátizsákjával, ami egyre több szakadással és folttal állított emléket hegyi túráinak, a gallér nélküli ingjeivel, amelyeknek valamelyik bulvárlap legalább fél oldalt szentelhetne a „legrosszabbul öltözött férfi” rovatban, már amennyiben Vid celeb lenne, vagy legalább celebeket kezelne. Szerintem csak azért tartok ki mellette, mert Leventére emlékeztet. Úgy érzem, hogy ő maradt nekem Leventéből, legalább ő nem hagyott el, velem van, és ha Levente egyszer visszatérne hozzám – márpedig vissza kell térnie –, akkor azt csakis Vidnek köszönhetem majd, hiszen ő a híd kettőnk között.

– Jól van ez így. Nem baj, ha dühös vagy rá – ismételgette Vid több alkalommal is, amikor a jelenlétében bőgtem ki a szememet, és százszor meg ezerszer végigvettük, hogy mi is történt valójában, és hogy vajon azért haragszom igazán Leventére, mert elhagyott, vagy azért, mert a háttérben mindent megmérgezett az a horvát ügy. Megjegyzem, eléggé utálom, amikor egy pszichológus olyasmiket mond, mint az anyám, bár fogalmam sincs, hogy konkrétan mi esne jól, vagy hogy mi mást várhatna hasonló helyzetben az ember egy pszichológustól. Videt a kolléganőm ajánlotta, aki pár éve olvasta egy könyvét arról, hogy hogyan élj együtt egy depresszióssal. Történetesen a mi kiadónk adta ki, bár akkor én még nem dolgoztam velük, és félig–meddig siker is lett belőle, legalábbis négyezer eladott példány egy ismeretterjesztő könyvből nem túl rossz eredmény, és ez még mehetett volna feljebb is, ha Vid hajlandó részt venni a dedikálásokon, valamint a reggeli, semmiről sem szóló tévés beszélgetéseken, na meg az író–olvasó találkozókon. A kolléganőm úgy ajánlotta nekem (illetve rajtam keresztül Leventének), mint egy ősembert, aki szarik a konvenciókra, viszont „zseni és szerethető”. Titokban, azt hiszem, abban reménykedtek a kiadóban, hogy ráveszem Videt egy második könyv megírására, és az azzal kapcsolatos bemutatókon való részvételre is.

Nem vártam tőle, hogy meggyógyít, vagy hogy sokkal könnyebb lesz ez az egész. Volt idő, amikor elfogadtam, ami történt, legalábbis látszólag, és igyekeztem a lehető legjobban menedzselni az életemet. Aztán eltelt a három és fél hét, hirtelen rám zuhant, hogy itt a vége, és elájultam. Amikor magamhoz térítettek, már sejtettem, hogy nem vagyok túl rajta. (Sosem leszek túl rajta. Nem szeretném, hogy ezt bárki megmondja anyáméknak vagy a testvéreimnek, mert nem akarom, hogy egész életükben értem aggódjanak, de ez az igazság. Sosem leszek túl Levente elvesztésén. Hacsak nem tér vissza hozzám.)

– Haza kell költöznie – erre a rémisztő mondatra eszméltem, anyám mondogatta apámnak. Bármilyen ijesztő volt is a gondolat, a tesóim szintén bólogattak, és nem volt erőm ellenkezni. Visszaköltözöm a szülői házba, mert még arra is képtelen vagyok, hogy feldolgozzam, hogy egyedül maradtam. Miközben a húgom, Angi már mióta egyedül él. Jó, ő más tészta, de akkor is. Úgy tűnt, egyedül én vagyok képtelen társ nélkül élni. Közben a szüleim felvették a kapcsolatot Viddel, és én némán beletörődtem, hogy apám hetente egyszer lefuvarozta Videt Siófokra, majd vissza Budapestre. Csak azért, hogy gyógyuljak. Mellesleg kaptam anyám háziorvosától, Kókler Bélától (ahogy apám nevezi, persze szigorúan csak az orvos távollétében – ő maga Hárosi doktornőre esküszik, akit anyám Bögyös Gizinek nevez a háta mögött, és még sosem ejtett ki egyetlen jó szót sem a száján a háziorvosnővel kapcsolatban) némi antidepresszánst meg altatót, hogy átaludjam az éjszakákat, de egyik bogyó sem hozta meg a kívánt hatást. Legfeljebb az igazi Bogyó, anyámék tizenkét éves spánielje, aki végigkísérte a kapcsolatunkat Leventével, egészen a megismerkedésünktől a végéig. Hazaérkezésemkor beköltözött a szobámba, egész pontosan a régi ágyamba, úgy, mint annak idején, amikor kölyökkorában a nyarakat otthon töltöttem és együtt aludtunk: én az ágyban, ő a térdhajlatomban elnyúlva, néha ájultan horkolva. Ha őt simogattam, akkor tudtam aludni húsz–harminc percet, hogy aztán újra arra a gondolatra ébredjek, hogy tehetetlen vagyok.

Igazából hazudtam az imént. Az, hogy Viddel „dolgozzunk” – ahogy ő nevezi –, valójában Levente ötlete volt. Azt mondta, neki az a néhány beszélgetés is sokat segített, majd odahajolt hozzám, egészen közel húzott magához, éreztem, hogy aznap is simára borotválta az arcát, csakis miattam, és azt mondta:

– Erre a csávóra neked lesz szükséged. Segíteni fog, bébi.

(Csak akkor hívott bébinek, ha elérzékenyült, de nem akarta, hogy tudjam.)

– De… olyan turistás, érted. Gyolcsing, hátizsák, nyáron majd még kiderül, hogy szandálban jár – fintorogtam. Levente belesuttogta a fülembe:

– Lehet, hogy szükséged lesz rá, bébi.

Akkor is a sírás fojtogatott. Belebújtam az ölelésébe, és azt hajtogattam, hogy nem engedem, hogy itthagyjon, nem mehet el, nem tehet ilyet, ne is álmodjon róla, mert abba én simán belehalnék. Szóval Videt, mondhatjuk úgy is, megörököltem. Az első három és fél hétben nem volt rá szükségem. Semmilyen fájdalmat nem éreztem, és ezt szó szerint értem. Az a csontrepedés is ezt bizonyítja, de erre gondolni sem szeretek.

– Szerinted visszajön hozzám? – kérdeztem Vidtől az első alkalommal, amikor apám lehozta hozzánk Siófokra. Nem válaszolt, csak kapirgálta a nyakát ott, ahol, ha normális ingeket hordott volna, az inggallérnak kellett volna lennie, és közben lassan ingatta a fejét. Tudom, hogy a pszichológusoknak nem az a dolguk, hogy hiú reményeket tápláljanak a pácienseikben, de rettenetesen lehangolt, hogy ő sem hisz Levente visszatérésében. Már tele volt a hócipőm a húgom tanácsaival meg a „majd az idő begyógyítja a sebeket” típusú vigasztalásokkal, de valahogy mégis mellbe vágott, hogy Vid, a pszichológus milyen sajnálkozó képpel ingatta a fejét. Aztán később rájöttem valamire. Sokkal jobb, ha a saját szerelmi életéről faggatom. Tudom, hogy létezik az a kőbe vésett szabály, hogy a pszichológus nem tárulkozik ki a páciense előtt, de én agyafúrtan oldottam meg a problémát. Arra hivatkoztam, hogy az én kezelésem közben azért a munkával is foglalkoznunk kell, meg hogy kicsit beszélgessünk egy esetleges későbbi könyvéről.

Szóval lassan többet tudtam a pszichológusom magánéletéről, mint ő az enyémről, de azért időről időre feltettem neki a kérdést:

– Szerinted visszatér hozzám?

Erre sosem adott konkrét választ, de ilyenkor, kerülve a szemkontaktust, mindig megrázta a fejét.

Persze tudtam én is. Éreztem. De nem voltam képes elfogadni.

Hát ezért ragadok meg minden lehetőséget, hogy valami történjen. Jöjjön vissza, vagy zárjuk le az egészet véglegesen, vagy… ébredjek fel egy másik életben. Egy másik szívvel. Egy másik világban.

Futni kezdett a körúton. Talán még eléri a villamost, amely az Oktogon felől közeledett a megállóhoz. Ha jó kondiban lenne, akkor lazán elérné. Egy pillanatig hezitált, aztán nekilódult.

A gördeszkás gyerek szemből érkezett, döbbent arccal, ijedt tekintettel. Nyilván aznap próbálta ki először az új deszkáját. Anna megpróbált elugrani előle, de már későn. Nagyot csattantak, a gyerek elvágódott, Annának csak a táskája és a napszemüvege repült el. A gyerek – tíz–tizenkét éves forma, felnyírt hajú fiú – már fel is pattant, és azt mondta, minden oké. Aztán elhúzott, kezében tartva a deszkáját. Anna felvette a táskát, és a kezébe adták a napszemüveget is. Két darabban. Az ősz hajú férfi, aki felvette, lebiggyesztette a száját.

– Ebből már nemigen lesz szerelem – mondta a férfi, Anna pedig tétován rámeredt.

– Tessék?

– Ahol felnőttem, arrafelé így mondják. – A férfi a napszemüvegre mutatott. – De ha van otthon jó pillanatragasztója, hát… ki tudja.

Anna legyintett. Egy aluljáróban vette, utánzat volt, hamis márkajelzéssel. A következő villamosra koncentrált. Intett a férfinak, és már ment is át az úton. A kettétört szemüveget szórakozottan becsúsztatta a táskájába, és felszállt a Combinóra.