Philip Zimbardo

A Lucifer-hatás

Hogyan és miért válnak jó emberek gonosszá?

The Lucifer Effect

Copyright © 2007 by Philip G. Zimbardo, Inc. All rights reserved.

Hungarian translation © Varga Katalin, 2012

Felelős kiadó az Ab Ovo Kiadó igazgatója

Fordította Varga Katalin

Szakmai lektor Indries Krisztián, dr. Sándor Zsuzsa

Szerkesztő Nagy Mercedes, Pataki Judit

Fotók Stanford Prison Experiment, wikimedia.org és archív

Borító Török Szonja

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-5353-54-3

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet vagy annak részeit szigorúan tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

www.abovo.hu

Életem hősnőjének,

Christina Maslach Zimbardónak

A SZERZŐ ELŐSZAVA

A Lucifer-hatás 2007 márciusában jelent meg. Azóta sok interjút adtam, sok felsőoktatási intézményben és konferencián tartottam előadást, sok kritikát olvastam a könyvemről, és sok olvasói véleményre reagáltam. Ezek kapcsán rá kellett jönnöm, hogy nézeteim olykor félreértelmezhetőek, ezért kísérletet szeretnék tenni álláspontom egyértelmű megfogalmazására.

Megkérdőjelezem azt a hagyományos, diszpozíciósnak nevezett felfogást, amely az emberi kisiklások megértésekor elsődlegesen és gyakran kizárólagosan az egyén belső természetére, személyiségvonásaira és jellemére összpontosít. Nézetem szerint az emberek általában és többnyire jók, de könnyen befolyásolhatók, és olyasmit is megtesznek, amit rendes körülmények között személyüktől idegen cselekedetnek, antiszociálisnak vagy ártalmasnak tartanának.

Az emberek nem magányos, monologizáló szereplők az élet üres színpadán, hanem általában másokkal együtt lépnek fel, cserélődik a díszlet, a szereplők új ruhába bújnak, változik a szövegkönyv, a rendezői utasítás is. Ezek alkotják a helyzet jellemzőit, melyeket figyelembe kell vennünk, ha meg akarjuk érteni, mitől változhat meg drasztikusan a viselkedés. A Lucifer-hatás három szempontból elemzi az emberi viselkedést: megpróbálja megérteni, mit hoznak magukkal az emberek egy adott helyzetbe, mit hozhat ki valakiből az adott helyzet, és hogyan teremtik meg és éltetik a viselkedést meghatározó helyzetet a rendszerre jellemző tényezők.

Noha könyvemben főképp azt tárgyalom, hogy hétköznapi emberek milyen könnyen válhatnak gonosz cselekmények elkövetőivé vagy mások szenvedésének közönyös, tétlen szemlélőjévé, a legfontosabb üzenetem pozitív. Mindannyian nagyobb valószínűséggel látjuk meg a gonoszságot, emeljük fel a szavunkat és teszünk ellene, ha értjük, hogyan és miért jön létre.

***

E könyv megírása két évet vett igénybe. Egyetlen pillanatát sem nevezném élvezetesnek. Először is érzelmileg kimerítő volt újból végignézni a stanfordi börtönkísérletről készült videofelvételeket, újra és újra elolvasni a róluk készült szó szerinti átiratokat. Az idő elhomályosította emlékezetemet, feledésbe merült, milyen leleményes gonoszságokat eszeltek ki egyes őrök, mi mindent kellett elszenvedniük a raboknak, mennyire passzívan viszonyultam a kegyetlenkedésekhez, melyeket megakadályozhattam volna – a tétlenség bűnébe estem.

Arról is megfeledkeztem, hogy harminc évvel ezelőtt egy másik kiadó megbízásából már belevágtam a stanfordi börtönkísérlet megírásába. Akkor túl közelinek éreztem az élményt, nem volt időm feldolgozni, végül nem írtam meg a könyvet. Ma már örülök, hogy így történt, és nem kényszerítettem magam az írásra, mert most jött el az ideje. Idővel bölcsebb lettem, és letisztultabb nézőpontból tudom szemléltetni a történteket. Mi több, az amerikai katonák Irakban, az Abu Ghraib-i börtönben elkövetett kegyetlenkedései és a stanfordi börtönkísérletben lezajlott események közötti párhuzamok megerősítik a kísérlet fokozott érvényességét, és feltárják azokat a lélektani dinamizmusokat, amelyek közrejátszottak a valóságban véghezvitt hátborzongató cselekmények elkövetésében.

Az írást nehezítette az érzelmi teher, amit az Abu Ghraibban elkövetett visszaélések és fogolykínzások teljes körű feltárásában játszott aktív szerepvállalásom jelentett. Szakértő tanúként közreműködtem az egyik – végül elítélt – katonai rendőr ügyében, és munkám során szociálpszichológusból oknyomozó újságíróvá vedlettem át. Igyekeztem mindent megtudni a bíróság elé állított Ivan „Chip” Frederick törzsőrmesterről: interjút készítettem vele, leveleztem családtagjaival, ellenőriztem szakmai múltját a büntetés-végrehajtásban és a hadseregben, beszélgettem az Abu Ghraib-i börtönben szolgálatot teljesítő katonatársaival. Szinte belebújtam a bőrébe, tudni akartam, milyen volt délután négytől hajnali négyig az 1A blokkban szolgálatban lenni negyven napon keresztül egyvégtében, pihenőnap nélkül.

Szakértő tanúként rendelkezésemre bocsátották a kegyetlenkedésekről készült több száz digitális felvételt – gyomorforgató feladat volt végignézni őket. Megkaptam a különböző katonai és civil vizsgálóbizottságok addig elkészült jelentéseit is. Előre tudatták velem, hogy a tárgyaláson nem támaszkodhatom jegyzetekre, így a jelentésekből minél több kritikus megállapítást és következtetést memorizálnom kellett.

A tárgyalás kétszeresen is frusztrált és felháborított. Egyrészt a hadsereg egyetlenegy enyhítő körülményt sem volt hajlandó figyelembe venni, hiába részleteztem, milyen feltételek járulhattak közvetlenül hozzá az elkövetett visszaélésekhez. Az ügyész és a bíró elvetette az elgondolásaimat, melyekkel be kívántam mutatni, hogy az egyéni viselkedést a helyzet nyomása is befolyásolhatja. A kultúránkra többnyire jellemző diszpozíciós felfogás jegyében úgy gondolták, a visszaélések Frederick törzsőrmester szabadon meghozott, racionális döntéséből következtek. Másrészt dühített, hogy a „független” vizsgálatokról készült jelentésekben a visszaélésekért általában egyértelműen a ranglétra alacsonyabb fokán álló katonákat tették felelőssé, az alsóbb vezetési szinteken rosszul működő vagy hiányzó irányítást jelölték meg a hiba forrásaként. Történt mindez annak ellenére, hogy a vizsgálatokkal megbízott tábornokok és magas rangú volt kormányzati tisztségviselők világosan leírták, hogy a katonai és civil irányítási rendszer hozta létre azt a specifikus helyzetet, amely számos jó katonából a legrosszabbat hozta ki – mondhatni a „rossz hordóban megromlottak az almák”.

Ha ezt a könyvet közvetlenül a stanfordi börtönkísérlet után írtam volna meg, megelégedtem volna annyival, hogy részletezzem, mi módon hat a szituációs változó, vagyis a helyzet nyomása, mennyivel erősebben alakítja viselkedésünket egy adott kontextusban, mint azt gondolnánk vagy tudatosulna bennünk. De nem helyeztem volna tágabb összefüggésbe, nem tértem volna ki arra, ami a jót nagyobb erővel alakítja rosszá – a rendszerre, amely a maga összetett erőviszonyaival teremti meg a rosszat előhívó helyzetet. Tekintélyes mennyiségű szociálpszichológiai bizonyítékkal alátámasztható a koncepció, amely szerint adott kontextusokban a helyzet meghatározó ereje győzedelmeskedhet az egyén személyes tulajdonságai, értékei felett. Ennek ellenére a pszichológusok mindeddig nem bizonyultak fogékonynak, nem foglalkoztak a hatalom mélyebb forrásaival, amelyek a helyzeteket meghatározó és legitimáló politikai, vallási, történelmi, kulturális mátrix velejárói. Az emberi viselkedés dinamikájának teljesebb megértésére való törekvés megköveteli tőlünk, hogy megtudjuk, meddig terjed, és hol vannak a korlátai az egyén, a helyzet, a rendszer viselkedést meghatározó erejének.

A nemkívánatos viselkedés megváltoztatása, illetve megelőzése nem lehetséges, ha nem értjük meg, milyen erősségekkel, erényekkel és sebezhető pontokkal rendelkeznek az egyének és csoportok egy adott helyzetben. Az adott viselkedési környezetben működésbe lépő szituációs tényezők összetettségének teljesebb felismerésére is törekednünk kell. A helyzetekben ható erők módosításával, tudatos elkerülésével a nemkívánatos egyéni reakciók nagyobb mértékben csökkenthetők, mint terápiás beavatkozással, amely kizárólag az adott helyzetbe került egyén megváltoztatására irányul. Ez azt jelenti, hogy az egyéni bajok orvoslásában a szokásos orvosi modell helyett közegészségügyi megközelítést kell alkalmaznunk. De ha érzéketlenek vagyunk a rendszer valódi, mindig diszkréten leplezett hatása iránt, ha nem értjük meg pontosan a rendszer szabályait és szabályozóit, akkor a viselkedésben bekövetkező változás átmeneti lesz, a helyzetben beálló változás megtévesztő. Könyvemben mantraként ismétlem, hogy az egyén viselkedésében közrejátszó, a helyzetből és a rendszerből fakadó tényezők nem szolgálhatnak mentségül, nem mentik fel a felelősség alól az erkölcstelen, törvénybe ütköző vagy embertelen cselekedetek elkövetőit.

***

Figyelembe kell vennem a helyzetek emberalakító hatásait, amikor annak az okait keresem, hogy szakmai pályafutásom alatt miért foglalkoztam olyan sokat a névtelenség, az erőszak, az agresszió, a vandalizmus, a kínzás lélektanával. Szegénységben nőttem fel New Yorkban, a dél-bronxi gettóban, ami nagyban befolyásolta életszemléletemet és mindazt, amit lényegesnek tartottam. A nagyvárosi gettóban elengedhetetlenül fontosak a túlélési stratégiák, kénytelenek vagyunk valamiféle „dörzsöltségre” szert tenni. Át kell látnunk, kinek van hatalma, kit kell kerülnünk, kinek a bizalmába célszerű beférkőznünk, ki játszik ellenünk, és ki lehet a segítségünkre. Meg kell fejtenünk a helyzet finom jelzéseit, tudnunk kell, mikor lehet emelnünk a tétet, és mikor kell bedobnunk a lapokat. Kölcsönös kötelezettségvállalásra kell törekednünk, és rá kell jönnünk, mi kell ahhoz, hogy valakiből „főnök” legyen.

Abban az időben a heroin és a kokain még nem jelent meg Bronxban, a gettóban nincstelen emberek éltek, a gyerekek – játékszerek és technikai eszközök híján – egymás társaságában játszottak, bandáztak. Volt gyerek, aki erőszakos cselekmény áldozata lett, és volt, aki erőszak elkövetőjévé; akadtak olyanok is, akikről azt gondoltam, jó srácok, és a végén igen szégyenletes dolgot műveltek. Olykor nyilvánvaló volt, miért siklott valaki félre. Donny is ilyen srác volt, akit az apja bármilyen csínytevésért azzal büntetett, hogy a fürdőkádba szórt rizsszemeken kellett pucéran térdepelnie. Ez a „gyerekkínzó apa” amúgy mindenkit elbűvölt, különösen a bérházukban lakó hölgyeket. Donny tizenéves korában már rács mögött volt. Egy másik srác macskákat nyúzott meg elevenen, így vezette le a frusztrációját. Soha nem gondoltuk, hogy gonoszság vagy rossz, amit teszünk; pusztán engedelmeskedtünk a bandavezérnek, igazodtunk a banda normáihoz.

Nekünk, gyerekeknek a rendszert és a hatalmat az ajtajuk elől minket elkergető utálatos házmesterek és a szívtelen háziurak testesítették meg, akik a bérleti díjjal elmaradó családokat hatósági segédlettel az utcára tették. Legfőbb ellenségeink a rendőrök voltak, akik rendszeresen lecsaptak ránk az utcán, amikor stickballoztunk{1}. Minden indoklás nélkül elkobozták ütőinket, nem engedték, hogy az utcán játszunk. Mivel játszótér nem volt a közelben, az utca maradt nekünk, és rózsaszín gumilabdánkkal valójában nem veszélyeztettünk senkit.

Egyszer, amikor a közeledő rendőrök láttán elrejtettük az ütőket, a zsaruk engem pécéztek ki, tőlem akarták megtudni, hol a rejtekhelyünk. Mivel nem árultam el, az egyik megfenyegetett, hogy letartóztat, és miközben a rendőrautóba tuszkolt, csúnyán bevágtam a fejem. Ettől kezdve egyenruhás felnőttben többé nem bíztam meg, kivéve, ha bizalmamra méltónak bizonyult.

***

A Lucifer-hatás sok éven keresztül érlelődött bennem, a gettóban töltött gyerekkoromtól kezdve pszichológiai tanulmányaimon át nagy kérdések felvetésére késztetett, melyekre empirikus bizonyítékkal alátámasztott válaszokat kerestem.

Könyvem szerkezete némiképp rendhagyó. A nyitó fejezetben az emberi személyiségátalakulásának témáját vázolom fel: miképp lehetséges, hogy jó emberek és angyalok rossz, sőt gonosz, ördögi dolgokat képesek véghezvinni. Azt az alapvető kérdést vetem fel, hogy valójában mennyire ismerjük önmagunkat, mennyire lehetünk biztosak abban, mit tennénk, vagy mit nem a számunkra teljesen ismeretlen helyzetben. Lehetséges-e, hogy Isten legkedvesebb angyalához, Luciferhez hasonlóan mi is engednénk a csábításnak, és úgy viselkednénk másokkal, ahogy el sem tudjuk képzelni?

A stanfordi börtönkísérletről szóló fejezetekben részletesen leírom, milyen változásokon mentek keresztül a véletlenszerűen rab-, illetve őrszerepbe osztott egyetemisták egy „kísérleti” börtönben – amely túlontúl valóságossá vált. Az időrendben, filmszerűen összeállított fejezetekben jelen időben beszélem el a történetet, a lehető legkevesebb pszichológiai értelmezésnek adva helyet. Csak a kísérlet befejezése – idő előtti lezárása – után térek ki a tanulságokra, a gyűjtött adatok leírására és magyarázatára, a lélektani folyamatok elemzésére.

A stanfordi börtönkísérlet egyik hangsúlyos megállapítása szerint egy-egy helyzetben lélektani tényezők sokasága van finoman, de meghatározóan jelen, melyek megtörhetik az egyén akaratát, ellenállását. Ezután a jelenséget vizsgáló tudományos kísérletek hosszú sorával támasztom alá börtönkísérletünk konklúzióját.

Megnézzük, hogy a legkülönfélébb kísérleti alanyok – egyetemistáktól kezdve hétköznapi emberekig – hogyan alkalmazkodtak, igazodtak, engedelmeskedtek, hogyan voltak rávehetők olyan cselekedetek végrehajtására, melyeket normális körülmények között, az adott helyzet erőviszonyain kívül képtelenségnek tartottak. Felvázolok egy sor dinamikus lélektani folyamatot, amelyek hatására jó emberek gaztetteket követhetnek el: deindividuáció, tekintélynek való engedelmesség, tétlenség, önigazolás, racionalizáció.

A dehumanizáció az egyik legfőbb folyamat, amely szerepet játszik abban, hogy normális, hétköznapi emberek érzéketlenné, fékezhetetlenné, sőt gonosz cselekedetek elkövetőivé válhatnak. A dehumanizáció következtében torzul a gondolkodásunk, és úgy érezhetjük, hogy a másik nem is ember. Hatására az emberek sokszor ellenségként tekintenek a másikra, aki rászolgált a kínzásra, a pusztulásra.

Ezután átgondoljuk, milyen okokra vezethetők vissza az Abu Ghraib-i börtönben amerikai katonák által elkövetett kegyetlenkedések és kínzások. Az Abu Ghraib-i börtönben és a mi stanfordi börtönünkben működésbe lendült meghatározó helyzeti erők és lélektani folyamatok közötti párhuzamok megvizsgálásával kétségbe kívánom vonni az állítást, miszerint néhány „hitvány katona” – egy-két „rossz alma” – szadista tobzódása vezetett a jó erkölcsbe ütköző cselekmények elkövetéséhez.

Tüzetesen megvizsgáljuk a helyzet, a személyiség és a viselkedés hármasát, mielőtt levonnánk a következtetéseket, hogy milyen oki tényezők játszottak közre a visszataszító cselekmények megvalósulásában, melyekről maguk a katonák készítettek kegyetlenkedéseiket megörökítő „trófeafotókat”.

A magyarázat felfejtésével a személytől eljutunk a helyzetig, és végül a rendszerig. A kegyetlenkedések okainak feltárására elrendelt hivatalos vizsgálatok eredményére és jogvédő szervezetek jelentéseire támaszkodva a rendszert is a vádlottak padjára ültetem. Jogrendszerünk nem teszi lehetővé, hogy helyzeteket vagy rendszereket vonjunk felelősségre az elkövetett törvénysértések miatt, ezért a bűnrészesség vádját először négy magas rangú katonai vezetőre, majd a Bush-kormány vezetési rendszerének civil tisztségviselőire terjesztem ki. Az olvasó feladata eldönteni, vajon a bizonyítékok alátámasztják-e a megfogalmazott vádakat.

A sötétség rengetegébe tett komor utazásunk az utolsó előtti fejezetben ér véget. A zárófejezetben megnézzük, mit tehetünk mi magunk a helyzetek és rendszerek hatalma ellen. A nemkívánatos társas befolyásolás ellen küzdeni kívánók számára felvázolok egy sor védekezési módszert. Tanácsaimat saját tapasztalatomból és a befolyásolás, rábeszélés területét behatóan tanulmányozó szociálpszichológus kollégáim kutatásaiból merítem.

Amikor a többség behódol, mindig akadnak néhányan, akik fellázadnak. A lázadókra sokszor hősként tekintünk, mert ellen tudnak állni az igazodás, a konformitás kényszerének.

Hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy a hősök kivételes emberek, akik bátor tetteikkel, életen át tartó kitartásukkal nem is közénk, földi halandók közé tartoznak. Vannak ilyen rendkívüli személyek, de a hősök sorában ők a kivételek. Ők azok, akik egész életüket az emberiség egy-egy ügyének szolgálatára teszik fel. Mellettük ott sorakoznak a pillanatok, a helyzetek hősei, akik határozottan fellépnek, amikor szolgálatukra szükség van.

Könyvem utolsó fejezetében a mindenkiben megbúvó hétköznapi hőst fogjuk ünnepelni. A „gonosz banalitása” alapján feltételezhető, hogy sokszor hétköznapi emberek a felelősek a társaikkal szemben elkövetett aljas kegyetlenkedésekért és megaláztatásokért. A „hősiesség banalitása” alapján azzal a feltételezéssel élek, hogy akárkiből lehet hős, aki az emberek szolgálatára van, amikor eljön a cselekvés ideje.

Aki tudja, hogy a harang azért szól, mert védelmezésre szorul az, ami az emberi természetben a legjobb, az, amivel felül tud kerekedni a helyzet és a rendszer nyomásán, az, amivel a gonosz ellenében érvényt szerezhet az emberi méltóságnak.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Könyvem nem jelenhetett volna meg, ha nem kapok mérhetetlenül sok segítséget a végső formájáig tartó hosszú út minden szakaszában.

Legelőször is köszönet illeti a börtönkísérletünket önként vállaló egyetemistákat, és ezúton is bocsánatot kérek tőlük az elszenvedett megpróbáltatásokért. Köszönöm William Curtis Banks, Craig Haney és David Jaffe közreműködését rendhagyó kísérletünk előkészítésében, kivitelezésében és utómunkálataiban. Köszönöm a kaliforniai börtönöket bennfentesként ismerő Andrew Carlo Prescott értékes tanácsait és kísérletünkben való részvételét.

Köszönöm tanítványaim, Sean Bruich, Scott Thompson, Kieran O’Connor és Matt Estrada közreműködését a háttéranyagok gondozásában. Hálás vagyok Marissa Allen, Tanya és Rose Zimbardo segítségéért a tudományos tanulmányok, jegyzetek és újságcikkek rendezésében, a kézirat átfésülésében. Nagyra értékelem a kollégáimtól és hallgatóimtól kapott visszajelzéseket, javaslatokat, kiegészítéseket. A teljesség igénye nélkül hadd említsem meg Adam Breckenridge, Stephen Behnke, Tom Blass, Rose McDermott, Jason Weaver, Anthony Pratkanis, Cindy Wange, Zeno Franco, Larry James, Adam Zimbardo, Bob Johnson, Sasha Lubomirsky nevét. Az iraki Abu Ghraibban uralkodó katonai viszonyok megértéséhez Doug Bracewell, Marci Drewry és Gary Myers látott el dokumentumokkal és információval.

Végül köszönöm Will Murphy, Lynn Anderson, Vincent La Scala és John Brockman, a Random House kiadó munkatársainak a szerkesztéstől a szöveggondozáson át a könyv terjesztéséig végzett munkáját.

Gondolataim szavakba, kéziratba és jelen könyvbe foglalásához sokak értékes segítségére támaszkodtam. Őszintén köszönöm a közreműködését minden segítőmnek, családtagomnak, barátomnak, kollégámnak és tanítványomnak.

Grazie!

Philip Zimbardo

1. FEJEZET

A GONOSZ LÉLEKTANA:

HELYZETFÜGGŐ SZEMÉLYISÉG-ÁTALAKULÁS

E szív önnön helye, és benne támaszt

Pokolból Mennyet és Mennyből Pokolt.

John Milton Elveszett paradicsom{2}

Kedves olvasóim, vessenek egy pillantást e nagyszerű fametszet egy részletére! Most hunyják le a szemüket, és próbálják meg felidézni, mit is láttak!{3}

Fekete mennybolton táncoló fehér angyalokat? Esetleg fekete démonokat, ördögöket szarvakkal a Pokol fehér űrjében? Mindkét képzet kialakulásának egyenlő az esélye a holland művész, Maurits Cornelis Escher képét szemlélve. A jó és a gonosz nem választható szét, nem tudjuk csupán az egyiket látni és a másikat nem, ha ezt tudatosítjuk magunkban.

Közös vizsgálódásra hívom olvasóimat, de utunk során nem hagyom, hogy a „maguk jó és hibátlan oldalát” kényelmesen különválasszák „mások rossz és gonosz oldalától”. Vajon én is képes vagyok a gonoszra? – szakadatlanul e kérdést kell feltenniük, miközben ismeretlen tájakon vezet közös utunk.

Escher képe három alapvető pszichológiai megállapításra irányítja rá a figyelmet. Egyrészt a világ teli van jóval és gonosszal – így volt, így van, mindig is így lesz. Másrészt a jó és a gonosz között húzódó határ átjárható és képlékeny. Harmadrészt angyalból is lehet ördög, ördögből is lehet angyal, bár ez utóbbit talán nehezebb elképzelni.

A kép a jónak gonosszá válására, a végső átalakulásra, Lucifer Sátánná való metamorfózisára is emlékeztetheti olvasóimat. Lucifer, a „fényhozó”, Isten legfőbb angyala fellázad Isten hatalma ellen, és bukott angyalai kíséretében Pokolra vettetik. „Inkább uralkodó a Pokolba’ mint a Mennybe’ szolga”, kérkedik a Sátán John Milton Elveszett paradicsom{4} című művében. A Pokolban Lucifer-Sátán hazug, sekélyes, kevélykedő imposztorrá lesz, aki dárdákkal, harsonákkal és lobogókkal szerelkezik fel, mint korunk egyes nemzeti vezetői. A Pokolban a legfőbb démonok tanácskozásán az a döntés születik, hogy a Sátán ne indítson nyílt harcot a Menny visszavételére. A Sátán helytartója, Belzebub azonban a lehető leggonoszabb indítvánnyal rukkol elő, azt javasolja, hogy Isten legnagyszerűbb teremtménye, az ember megrontásával álljanak bosszút Istenen. A Sátánnak sikerül megkísértenie Ádámot és Évát, akik Istennek nem engedelmeskedve, hallgatnak a gonoszra. Ám Isten úgy rendelkezik, hogy az ember idővel megváltásban részesülhet. A megváltásig azonban a Sátán szabadon garázdálkodhat, boszorkányokat sorakoztatva maga mellé, gonoszra csábítva az embereket. A Sátán közvetítőit ezután nagy igyekezettel üldözni kezdik; az inkvizítorok, akik meg akarják szabadítani a világot a gonosztól, iszonyatos módszereikkel megteremtik a világ előtt mindaddig ismeretlen, szervezett gonosz új formáját.

Cupiditas – így nevezték a középkor gondolkodói Lucifer bűnét. Dante úgy vélekedik, hogy az e tőről fakadó bűnök olyan spirituális állapotra utalnak, amikor lelkünk legmélyén fekete üresség tátong, amelyet soha nem képes kitölteni sem hatalom, sem pénz. A cupiditas végzetes kórságában szenvedők számára önmagukon kívül bármi, ami létezik, kizárólag akkor értékes, ha kihasználható, birtokolható. Dante a Pokol kilencedik körében találkozik e bűn jégbe fagyott elkövetőivel. Életükben nem törődtek semmi mással, csak önmagukkal, így örök időre egójuk jégpáncéljába záródtak. A Sátán és követői az emberek figyelmét ily módon térítik el a minden élőlényt egyesítő szeretet összhangjától, arra késztetik őket, hogy kizárólag önmagukra összpontosítsanak. Az infernó kilencedik körében a csillapíthatatlan éhségüktől megszállott bűnösök énük börtönébe fagynak, ahol egocentrikus valóságukban fogoly és őrzője eggyé válnak.

Elaine Pagels történész a Sátán eredetét kutató tudományos vizsgálódásában provokatív megállapítást tesz a Sátán – mint az emberiség tükre – lélektani jelentőségével kapcsolatban:

A Sátán azért izgat minket, mert az emberiről alkotott hétköznapi felfogásunktól eltérően jelenít meg tulajdonságokat. A Sátán nem pusztán legrosszabbnak tekintett indulatainkat – mohóságot, irigységet, bujaságot, haragot – ébreszti fel, nem csupán azt, amit brutalitásnak nevezünk, és aminek következtében emberi lények állatokhoz válnak hasonlatossá… Legrosszabb formájában a Gonosz a természetfölöttit is magába foglalja – borzongva ismerjük fel az ördögi fordítottját annak, amit Martin Buber Istenre vonatkoztatva úgy nevez „teljességében Más”.{5}

Félünk a gonosztól, és megigéz minket. Mítoszokat szövünk gonosz konspirációk köré, végül elhisszük őket, olyannyira, hogy erőinket is mozgósítjuk. Elutasítjuk a másikat, másmilyennek, veszélyesnek látjuk, mert nem ismerjük, ugyanakkor izgatottan szemléljük az erkölcsi normák megszegését, a nemi kicsapongást, ha nem közülünk való az, aki teszi. A valláskutató David Frankfurter a megtestesült gonosz vizsgálatát a társasan konstruált gonosz másikra összpontosító megállapítással zárja:

Egyértelmű ellentétpárok készletéből gazdálkodunk, amikor a másikat emberevő vadként, vérszopóként, démonként, gonosz varázslóként vagy ezek kombinációjaként teremtjük meg. Marginalizált csoportokkal kapcsolatos történeteinkben e csoportok civilizálatlanságával, szabadosságával, hátborzongató voltával játszunk. Ugyanakkor ennek a másságnak a végiggondolásából borzalommal vegyes élvezet ered, ami egyéni képzeletünkre is bizonyosan hatással van. Valószínű, hogy a gyarmatosítók, misszionáriusok és a másik területére lépő hadseregek kegyetlenségét is ilyesfajta érzések befolyásolták.{6}

ÁTVÁLTOZÁSOK – ANGYALOK, ÖRDÖGÖK ÉS MI FÖLDI HALANDÓK

A Lucifer-hatásban arra teszek kísérletet, hogy megértsük, milyen folyamatok mennek végbe, amikor hétköznapi „jó emberek” rossz vagy gonosz dolgokat cselekszenek. Mi viszi rossz útra az embert? – ezt az alapvető kérdést fogjuk megvizsgálni. Nem hagyatkozunk a vallás hagyományos kettősségére, a jó és a gonosz, az egészséges természet és a rontó nevelés ellentétére, ehelyett valós emberekkel foglalkozunk, akik végzik a napi teendőjüket, ellátják a munkájukat, túlélik az emberi természet nem ritkán zajos küzdőterében a tűzpróbákat. Célunk az, hogy megértsük jellemük erőteljes szituációs hatásokra bekövetkező átalakulásának természetét.

Kezdjük a gonosz meghatározásával! Lélektani megalapozottságú definícióm egyszerű: Gonoszt tesz, aki ártatlan emberekkel szándékosan úgy viselkedik, hogy azzal árt nekik, méltánytalanságot követ el velük szemben, lealacsonyítja, dehumanizálja vagy elpusztítja őket, illetve ha tekintélyével és a rendszerből fakadó hatalmával bíztatást vagy felhatalmazást ad másoknak arra, hogy a nevében így járjanak el. Ahogyan barátom és mentorom, Irving Sarnoff megfogalmazta: „Gonoszt tesz, aki tudásánál rosszabbul cselekszik.”{7}

Mi mozgatja az emberi viselkedést? Mi határozza meg az emberi gondolkodást és cselekvést? Mi az, ami miatt egyesek erkölcsös, tisztességes életet élnek, míg mások látszólag könnyen az erkölcstelenség és bűn útjára tévednek? Vajon az, amit az emberi természetről gondolunk, mennyiben épül a feltevésre, hogy a felfelé haladó, jó úton és a lefelé vezető, rossz úton belső meghatározók vezérelnek bennünket? Vajon kellőképpen figyelembe vesszük-e a gondolatainkat, érzéseinket és tetteinket befolyásoló külső meghatározókat? Milyen mértékben vagyunk a helyzet, a pillanat vagy a tömeg hatására cselekvő lények? És vajon van-e olyan cselekedet, amelynek megtételére minden kétséget kizáróan mi magunk soha nem kényszerülhetünk?

A különlegesség illúzióját teremtve meg magunknak, többnyire önközpontú torzítások mögé bújunk. A magunk köré vont énvédő páncél mögött azt képzeljük, tisztességünk bárhogyan próbára tehető, mi átlagon felül helyt fogunk állni. Mivel személy szerinti kikezdhetetlenségünkről meg vagyunk győződve, túl gyakran tekintünk a csillagokra, noha nem ártana néha a lábunk elé néznünk, és észrevennünk, mennyire csúszós a lejtő, amelyen járunk. Az egyéni útkeresést előtérbe helyező társadalmakra – például az európai és amerikai kultúrára – sokkal jellemzőbb az önközpontú torzítás, mint Ázsia, Afrika vagy a Közel-Kelet inkább kollektivista jellegű társadalmaira.{8}

A jó és a gonosz közös vizsgálata közben olvasóimat arra kérem, hogy folyamatosan reflektáljanak három kérdésre: Valójában mennyire ismerjük jól önmagunkat, erősségeinket és gyenge pontjainkat? Honnan ered önismeretünk: abból, hogy tudjuk, hogyan viselkedünk számunkra ismerős helyzetekben, vagy abból, hogy tudjuk, hogyan viselkedünk bevett szokásainkat próbára tevő, teljesen új környezetben? Ugyanezt a nyomvonalat követve, valójában mennyire ismerjük jól a velünk napi kapcsolatban álló embereket: családunkat, barátainkat, munkatársainkat, szerelmünket? Könyvem egyik tézise szerint önismeretünk többnyire behatárolt tapasztalatok alapján, szabályok, törvények, elvek és korlátok által meghatározott, számunkra ismerős helyzetekben alakul ki. Iskolába járunk, dolgozunk, nyaralunk, szórakozunk, befizetjük a csekkeket és az adókat – így van rendjén. De mi történik akkor, ha teljesen új, ismeretlen környezetben találjuk magunkat, ahol a régi rutin nincs hasznunkra? Például munkahelyet változtatunk, először randevúzunk valakivel, akivel internetes társkereső oldalon ismerkedtünk meg, szektatagok leszünk, rendőrségi őrizetbe kerülünk, belépünk a hadseregbe, kísérleti alanynak jelentkezünk. Régi énünk nem feltétlenül a szokásos módon működik, ha az alapszabályok megváltoznak.

Közös utunk során a gonosz legkülönfélébb megnyilvánulásaival találkozunk. Kérem, ne mulasszák el feltenni a kérdést: Vajon én is?

A gonosz állandó és belülről fakad, vagy változó és kívülről jön?

Legalább két okból megnyugtató a gondolat, hogy a jó és rossz emberek között áthidalhatatlan, tátongó szakadék húzódik. Először is, megteremti azt a bináris logikát, amelyben a gonosz esszenciálisan van jelen. A gonoszt általában entitásként, létező tulajdonságként fogjuk fel, amely egyesekben megvan, másokban nincs. Meghatározásakor korunk elvetemült zsarnokaira mutatunk: Hitlerre, Sztálinra, Pol Potra, Idi Aminra, Szaddám Huszeinre és más politikai vezetőkre, akiknek a kezéhez tömegmészárlások vére tapad. Nem szabad azonban megfeledkeznünk a hétköznapi, csekélyebb horderejű gaztettekről, melyeket kábítószer-kereskedők, nemi erőszakot elkövetők, a szexiparból hasznot húzók, idős embereket rászedő szélhámosok visznek végbe, vagy éppen az iskolai bántalmazások elkövetői, akik gyerekeink életét teszik pokollá.

A jó és a gonosz kettős felosztásával a „jó emberek” egyúttal mentesülnek a felelősség alól. El sem kell gondolkodniuk azon, hogy esetleg milyen szerepet játszanak a mulasztások, bűncselekmények, vandál cselekedetek, iskolai bántalmazások, erőszakos nemi közösülések, kínzások, megfélemlítések, erőszakos cselekmények megvalósulásához hozzájáruló feltételek megteremtésében, fenntartásában vagy jóváhagyásában: „A világ már csak ilyen, nem sokat lehet tenni ellene, én meg végképp nem tudok rajta változtatni.”

A gonosz inkrementális felfogásában a körülményektől függően mindannyian képesek vagyunk a gonoszra. Egy adott pillanatban kisebb-nagyobb mértékben rendelkezünk bizonyos tulajdonságokkal (például éleslátással, büszkeséggel, tisztességgel vagy gonoszsággal). Jellemünk változik, az emberi természet jó vagy rossz oldala felé mozdulhat el. Az inkrementális megközelítés szerint a tulajdonságokat tapasztalati úton, intenzív gyakorlattal vagy külső beavatkozás – például egy felkínált különleges lehetőség – révén sajátítjuk el. Röviden: genetikai, vagyis családi örökségünktől és személyiségünktől függetlenül a jó és a gonosz tanulható.

Alternatív értelmezések

Az esszencialista és inkrementális felfogás mellett párhuzamosan létezik a viselkedést diszpozíciós, illetve szituációs okokkal magyarázó megközelítés. Ha szokatlan viselkedéssel, váratlan eseménnyel, érthetetlen rendellenességgel találjuk magunkat szemben, hogyan próbáljuk megérteni? Hagyományos megközelítésben a cselekedethez vezető belső, személyes tulajdonságokat keressük: genetikai felépítés, személyiségjegyek, jellem, szabad akarat és egyéb diszpozíciók. Erőszakos viselkedés esetén szadista személyiségjegy után kutatunk. Hőstettek esetén az áldozatkészségre hajlamosító géneket keressük.{9}

Az Amerikai Egyesült Államokban a kertvárosok lakói megrendülten értesülnek egy sor iskolai vérengzésről, diáktársaik és tanáraik életét kioltó középosztálybeli fiatalokról.{10} Angliában egy bevásárlóközpontból két tízéves gyerek elrabolja a kétéves Jamie Bulgert, és hidegvérrel meggyilkolja. Palesztinában és Irakban fiatal férfiak és nők öngyilkos merényleteket hajtanak végre. A második világháború idején Európában sokan zsidókat bújtatnak, noha tudják, ezzel saját maguk és családjuk életét teszik kockára. A személyes következményektől tartva, sok országban a dolgozók nem tárják fel feletteseik törvénytelen és erkölcstelen cselekedeteit. Miért?

A hagyományos felfogás értelmében a válasz – patológia vagy hősiesség – az egyénben keresendő (különösen az individualizmust hangsúlyozó kultúrákban). A modern pszichiátria diszpozíciós szemléletű, hasonlóan a klinikai pszichológiához, a személyiség-lélektanhoz és az alkalmazott személyiségvizsgáló pszichológiához. Legtöbb intézményünk szintén ezt a látásmódot veszi át, ideértve a jog- és orvostudományt és a vallást. Ennek alapján a törvényszegés, a betegség, a bűn feltételezhetően az elkövetőben, a beteg emberben, a vétkező személyben keresendő. A válaszkeresés a személyre vonatkozó kérdésekkel kezdődik: Ki a felelős? Ki okozta? Ki hibáztatható? És ki az, akit elismerés illet?

Amikor szociálpszichológusok tesznek kísérletet a szokatlan viselkedés okainak megértésére, általában óvakodnak a diszpozíciókra való hivatkozástól. Válaszkeresésüket másképp, nem a személyre vonatkozó kérdésekkel kezdik, hanem azzal, hogy bizonyos reakciók létrejöttéhez milyen körülmények járulhattak hozzá? A viselkedést milyen momentumok válthatták ki? Milyen volt a helyzet a cselekvő személyek szempontjából? Az egyén cselekvése milyen mértékben vezethető vissza az adott helyzet egyedi, a cselekvő személyen kívül álló tényezőire, szituációs változókra és környezeti folyamatokra?

A diszpozíciós és a szituatív perspektíva úgy viszonyul egymáshoz, ahogy az egészségügyben az orvosi modell a közegészségügyi modellhez. Az orvosi modellben igyekeznek megtalálni az érintett személy betegségének vagy fogyatékosságának az eredetét. Ezzel szemben a közegészségügyi szakemberek azt feltételezik, hogy a környezetből származnak a betegség kialakulásának feltételeit megteremtő kórokozó-hordozók. A megbetegedés sokszor a környezetben található kórokozók végterméke, és ha nem lépünk fel ellenük, mások is megbetegszenek, függetlenül az egyén egészségügyi állapotának javítására tett erőfeszítéseinktől.

A diszpozíciós felfogás szerint például a tanulási nehézségekkel küzdő gyerekek – hátrányuk ledolgozása érdekében – egy sor orvosi kezelésben és viselkedésterápiában részesíthetők. De sok esetben, különösen szociálisan hátrányos helyzetű családokban, a bajt az is okozhatja, hogy ólom kerül a gyerekek szervezetébe a rossz minőségű bérlakások faláról lepattogzó festékből, és állapotukat a szegénység tovább súlyosbítja. Mindez szituációs megközelítéssel tárható fel. A két megközelítés nem pusztán két eltérő, elvont felfogásként jelenik meg a konceptuális elemzésekben, hanem egyúttal az egyéni és társadalmi problémák lényegesen eltérő kezeléséhez is elvezet.

Az efféle elemzéseknek a jelentősége mindenkire kiterjed, aki a napi életben arra keresi a választ, miért cselekszenek az emberek úgy, ahogy cselekszenek, és min kellene változtatni ahhoz, hogy dolgaink jobbra forduljanak. Individualista kultúrákban azonban ritkán akad ember, aki a diszpozíciós torzítást ki tudja védeni, és nem az indítékokat, személyiségjegyeket, géneket és egyéni patológiákat veszi először sorra. Ha mások viselkedésének okait próbáljuk megérteni, általában hajlamosak vagyunk a diszpozíciós sajátságok jelentőségének túlértékelésére és a szituációs sajátosságok jelentőségének alábecsülésére.

{1} Baseballhoz hasonló, seprűnyéllel és gumilabdával játszott utcai játék.

{2} Jánosy István fordítása

{3} M. C. Escher’s „Circle Limit IV” © 2006 The M. C. Escher Company-Holland. http://www.mcescher.com/

{4} John Milton: Paradise Lost. In: M. Y. Hughes (ed.): John Milton: Complete Poems and Major Prose. Odyssey Press, New York, 1667/1957. Magyarul: Elveszett paradicsom. Ford.: Jánosy István. Magyar Helikon, Budapest, 1969.

{5} Elaine Pagels: The Origin of Satan. Random House, New York, 1995. XVII. p.

{6} D. Frankfurter: Evil Incarnate: Rumors of Demonic Conspiracy and Satanic Abuse in History. Princeton University Press, Princeton, NJ, 2006. 208–209. p.

{7} Néhány figyelemre méltó könyv, melyek a gonosz egyéb lélektani aspektusaival foglalkoznak: R. F. Baumeister: Evil: Inside Human Cruelty and Violence. Freeman, New York, 1997.; A. G. Miller (ed): The Social Psychology of Good and Evil. Guilford Press, New York, 2004.; M. Shermer: The Science of Good and Evil: Why People Cheat, Gossip, Care, Share and Follow the Golden Rule. Henry Holt, New York, 2004.; E. Staub: The Roots of Evil: The Origins of Genocide and Other Group Violence. Cambridge University Press, New York,1989.; J. Waller: Becoming Evil: How Ordinary People Commit Genocide and Mass Killing. Oxford University Press, New York, 2002.

{8} A kulturális pszichológia szakirodalmában egyre többet foglalkoznak annak összehasonlításával, hogy a viselkedésben és az értékekben milyen különbségek nyilvánulnak meg az önálló, individualizmust inkább támogató társadalmak és az egymástól való kölcsönös függőséget jellemzően előtérbe helyező, kollektivista társadalmak között. Hogy miképp befolyásolják szelf-felfogásunkat ezek a szempontok, kiindulásként lásd: Hazel Markus, Shinobu Kitayama: Models of Agency: Sociocultural Diversity in the Construction of Action, Nebraska Symposium on Motivation In: V. Murphy-Berman, J. Berman (eds.): Cross-Cultural Differences in Perspectives on Self. University of Nebraska Press, Lincoln, 2003.

{9} Az esszencializmus fogalmának pszichológiai alkalmazásáról az egyik legjobb forrásmunka: Susan Gelman: The Essential Child: Origins of Essentialism in Everyday Life. Oxford University Press, New York, 2003.

A sikert sok területen befolyásoló intelligenciáról – mint esszenciális (állandó), vagy inkrementális (változó) tulajdonságokról – alkotott felfogásunkról Carol Dweck több évtizedes kutatásának összegzése is értékes forrásul szolgál: Mindset: The New Psychology of Success. Random House, New York, 2006.

{10} Az iskolai erőszak kezelésére konstruktív megközelítést kínál pszichológus kollégám Elliot Aronson, aki szociálpszichológiai tudásunkat felhasználva a versengés és kirekesztés helyett az együttérzésen és együttműködésen alapuló iskolai légkör megteremtésére tesz gyakorlati javaslatot. E. Aronson: Nobody Left to Hate: Teaching Compassion After Columbine. Worth, New York, 2000. Magyarul: Columbine után: Az iskolai erőszak szociálpszichológiája. Ford.: Varga Katalin. Ab Ovo Kiadó, Budapest, 2009.