A könyv főszereplőinek viselkedését és kalandjait a Kalahári-sivatagban élő – a valóságban is létező – szurikáták ihlették. Ezek a kis állatok magánéletük védelmében szeretnének távol maradni a rivaldafénytől, ezért nevüket és az általuk beszélt nyelvet megváltoztattuk. A tévéből vagy a színpadról ismert bármely szurikáta híresség és a könyv szereplői közötti hasonlóság pusztán a véletlen műve.

Továbbá a szafarin részt vevő odasüssökkel, holvótákkal, kattkattokkal, vagy akár Sir David Attenborough-val való bármiféle egyezés is csupán a képzelet szüleménye.

Ian Whybrow

A mű eredeti címe: Meerkat Madness – A daring desert adventure

Szerző: Ian Whybrow

Illusztráció: Sam Hearn

Text copyright © Ian Whybrow 2011

Illustration © Sam Hearn 2011

First published in Great Britain by HarperCollins Children’s Books 2011

Hungarian translation © Vajda Nagy Ágnes, 2014

Kiadta a Manó Könyvek Kft., 2014

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Vajda Nagy Ágnes

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Kótai Kata

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-615-5385-53-7

Judith Bows-nak, a csodálatos könyvtárosnak és a zürichi Inter-Community School minden kis nebulójának, különösen Abbie-nek, Larának és Caroline-nak, akik megkértek, hogy írjak nekik egy kalandos történetet. Ezenkívül Nilou-nak, akinek a kedvenc színe a sárga, Esthernek, aki a sötétkéket szereti, valamint Mariának és Maltinak, akiknek inkább a lila tetszik.

Az üregben három szurikátakölyök bújt össze szorosan a bácsikájuk ölében, tudniillik ez volt a cseperedő.

Bátor bácsi valaha király volt; most már csak a kölykök dadája. A szurikáták gyakorta elvesztették korábbi rangjukat, ha a dolgok rosszra fordultak.

A nagybácsinak hiányzott az egyik szeme, a bundája pedig helyenként kopott és tépett volt. Bal karja furcsán görbült. – Ezek harci sérülések, biza-biza! – mondogatta gyakran. A rangját ugyan elvesztette, de királyi büszkeségét soha.

A cseperedőben teljes sötétség volt. Bátor bácsi egyszer-egyszer megmutatta a kölyköknek, hogyan tudják elkaparni a vastag homokfalat, ami bejárati ajtóként szolgált, de fény a cseperedőn kívüli járatokba sem szűrődött be.

A bácsikájuk éppen most hozta meg a vacsorájukat. Nem volt sok ideje az élelemszerzésre, ugyanis fent, a biztonságot nyújtó járatokon túl, éppen vad homokvihar tombolt. Ennek ellenére sikerült mindegyiküknek egy-két kukacot szereznie, ráadásnak pedig fogott egy kövér, laposfejű kaméleont is. Micsoda finom falat!

– Ettől leszünk nagyok és erősek! – sipította Ábrándka, aki gyorsan cseperedett, de még így is messze ő volt a legkisebb a kölykök közül, ezért mindig ő volt az utolsó a sorban. Bár néhány pillanattal előbb született, mint az öccse és a húga, Ficúr és Mimi, azok mégis mindig csecsemőként bántak vele. Gyakran elkalandozott a figyelme, ráadásul furcsán beszélt, és szó mi szó, testvérei kissé butácskának is gondolták.

A bácsikájuk szerette volna, ha ma korán lefekszenek aludni.

– Pihenjétek ki magatokat, mert holnap elhagyjátok a cseperedőt, hogy csatlakozzatok a törzs többi tagjához! – mondta a kölyköknek.

Ennek hallatán a kölykök vad sipítozásba és fészkelődésbe kezdtek. Egyáltalán nem voltak benne biztosak, hogy el akarják hagyni a biztonságot nyújtó, kényelmes üregüket. A nagybácsi mindent megtett, hogy megnyugtassa őket, de a kölykök csak akkor csendesedtek el, amikor figyelmeztetően rájuk mordult.

– Ne aggódjatok! – mondta nekik. – Jó móka lesz.

Elmesélte, hogy a vacokban élnek a királyi pár kölykei is, a hercegek és a hercegnő, akik mind idősebbek náluk. Most, hogy Ficúr, Mimi és Ábrándka elérték a megfelelő kort, Bátor bácsi készen állt, hogy felvigye a felszínre és személyesen bemutassa őket a többi szurikátának. Aztán, ha jól viselkednek, találkozhatnak a királlyal és a királynővel.

– Látni fogjátok őket! – mondta a nagybácsi. – Ez olyasmi, mintha a szemetekkel szaglásznátok. A napsütésben majd rájöttök, hogyan működik a dolog. Élvezni fogjátok!

– Téged is látni fogunk? – kérdezte Ficúr.

– Hát persze. Ami azt illeti, nagyon is jól mutatok a napfényben – válaszolta Bátor bácsi. A kölykök ezt nem egészen értették, mégis boldogok voltak, mert tudták, a nagybácsijuk itt van, és megvédi őket, ráadásul erős és különleges szaga volt, amit nagyon szerettek. A kölykök még csak háromnaposak voltak, amikor anyjukat, Illat hercegnőt egy vadkutya elragadta, így rá nem emlékezhettek. Csak a dajkájukat tudták felidézni, Virágot, aki újszülöttkorukban gondozta és szoptatta őket. Mégis a nagybácsijuk volt az, akit igazán szerettek. Olykor ugyan szeretett kérkedni, mégis ő jelentette a világot számukra.

– Mesélj nekem valamit! – szólt Mimi hozzábújva. – Valami-mi izgalmasat!

– Ne csak Miminek mesélj, hanem mindannyiunknak! – kérlelte Ficúr.

– A blablákról! – mondta Ábrándka.

– Igen! – helyeselt Ficúr. – Mesélj valamit a blablákról!

1. fejezet

Bátor bácsi mindennél jobban szeretett régi nagy kalandjairól mesélni.

Jelentőségteljesen megköszörülte a torkát, majd belekezdett. – A történet címe: A rettenthetetlen Bátor király kalandjai a blablák között.

Ahogy mindig, a kölykök most is megkérdezték:

– Bácsikánk, miért hívják őket blabláknak?

Ő pedig, ahogy mindig, most is nevetve válaszolta: – Hát természetesen a vicces hangok miatt, amin egymást szólongatják. Bla-bla-bla-bla-bla!

A kölykök boldogan viháncoltak. Ábrándka elkapott egy kövér bolhát, ami a húga bundáján mászott, és elgondolkozva majszolta, miközben a nagybácsi történetét hallgatta.

– Tehát, hol volt, hol nem volt – kezdte a nagybácsi –, egy napsütötte reggelen felkerekedtem, és elhagytam az Élesszeműek Földjének határán fekvő Messzi Vacok biztonságos rejtekét, ahol addig éltem, és elindultam világot látni. Be akartam járni a birodalmamat, hogy minél többet megtudjak róla. A törzsem azonban ragaszkodott hozzá, hogy vigyek magammal testőröket is. Tudjátok, féltettek, mert nagyon fontos voltam a számukra.

– Én is fontos vagyok! – sipította Mimi.

– Ne szakíts félbe! – szólt rá a nagybácsi, magasba emelve az egyik mancsát a sötétben.

– Miért volt szükséged testőrökre? – kérdezte Ábrándka.

– Mert veszélyes odafent! – válaszolta Bátor bácsi. – Rengeteg ellenség leselkedik ránk a homokbuckák és a tüskés bokrok mögül.

– Nahát! – sóhajtotta Ábrándka.

– Ne felejtsd ki az égből lecsapó Nesztelen Ellenséget sem – tette hozzá Mimi, aki mindig szerette megmutatni, hogy milyen okos. Látszott, hogy Bátor bácsit felbosszantotta a közbeszólás, mert idegesen rándult egyet, aztán nagyot sóhajtott. Ficúr a könyökével hirtelen oldalba bökte a húgát. – Bocsánat! – kiáltott fel Mimi. – Nem akartalak felmérgesíteni.

Bátor bácsi mély lélegzetet vett, és megpróbálta összeszedni a gondolatait.

– Jól van. Semmi baj – mormolta. Eltartott egy darabig, míg sikerült megnyugodnia, de hamarosan már újra vidáman folytatta a történetet. – Ahogy már annyiszor meséltem nektek, a szurikáták mindig segítenek egymásnak – mondta. – A ti jó öreg nagybácsitok azonban cseppet sem félt. De nem ám! Hiszen fiatal voltam és lelkes! Azt mondtam a népemnek: „Én vagyok az Élesszeműek vezetője! Talán azt hiszitek, hogy nem vagyok elég bátor vagy bölcs ahhoz, hogy időnként egymagam bebarangoljam a királyságomat, ha úgy hozza kedvem?” Így hát egyedül vágtam neki az útnak. Nektek viszont soha, de soha nem szabad így tennetek! Hamarosan megjelöltem minden területet, ahová a magunkfajta beszaglászhat. Még a királyság túlsó felén elterülő, perzselően forró sósivataghoz is elmerészkedtem. Tudjátok, mi volt a legérdekesebb, amit ott felfedeztem?

– A hegyes buckák! – kiáltották a kölykök egyszerre. Ez volt az egyik kedvenc részük a történetben. – Ahol a mókás blablák élnek A FÖLD FELETT, A SZABADBAN!

– Pontosan! – kiáltotta a nagybácsi. – A blablák hegyes buckákat építenek egymáshoz közel, a homok felett, biza-biza! Minden egyes bucka egy kisebb csapat vacka. Ezek a buckák magasabbak, mint a tövises bokrok, fölül hegyesek, alul pedig szélesek. De az a legfurcsább bennük – folytatta a nagybácsi, megosztva velük a rejtélyt –, hogy nincs semmi tartásuk. Olyan vékonyak a falaik, hogy hullámzanak a szélben! Hát nem nevetséges? Egy sakál két harapással átszakítja azokat a falakat!

– De a blablák nagyobbak nálunk, és sokkal erősebbek is, nem igaz, Bátor bácsi? – tette hozzá Ficúr.

– Így van! – válaszolt a nagybácsi. – Valóságos óriások. De sok szempontból hasonlítanak ránk, csak sokkal viccesebbek és hóbortosabbak. Sok törzsükkel találkoztam az utazásaim során. Melyikről meséljek nektek? Az odasüssökről, akik folyton le-fel ugrálnak, ha meglátnak egy orrszarvút vagy egy zsiráfot, és azt kiabálják, hogy odasüss-odasüss? Vagy inkább a holvótákról szeretnétek hallani, akik ide-oda rohangálva kiabálják, hogy siessmár-siessmár, amikor hajkurásszák a kölykeiket? Máskor meg fel-alá kergetik őket azt kiáltozva, hogy holvótá-holvótá.

Ábrándka kivette a hüvelykujját a szájából, és azt mondta: – A kattkattokról! Arról mesélj, amikor a kattkattokkal találkoztál!

Bátor bácsi a hátsó lábával megvakarta a fülét, és megrázta magát, de olyan hevesen, hogy a kölyköknek erősen kellett csimpaszkodniuk, nehogy leessenek az öléből. A két nagyobb a szőrébe kapaszkodott, Ábrándka pedig a nagybácsi nyakörvét markolta meg, amit mindig büszkén viselt.

– Ahogy akarod, Ábrándka – mondta a nagybácsi. – Ezt a nyakörvet, amibe belekapaszkodtál, egy nagyon fontos blabla ajándékozta nekem a tisztelete jeléül. Ő volt a kattkatt törzs főnöke, de úgy ám! Mindennap láttam, amint elsuhant a brüm-brümjében.

– Mi az a brüm-brüm? – kérdezte Mimi.

– A brüm-brümök óriási, félelmetes dolgok – válaszolta a nagybácsi. – Hogy is magyarázzam el? Ó, igen… Ugye tudjátok már, hogy a szurikáták mindig sok vészkijáratot ásnak, amikor nekiállnak megépíteni a saját vackukat. – Érezte, hogy apró hallgatósága bólogat. – Nos, a blablák vékonyfalú vackainak csak egy bejárata van. Ezért különleges, mozgó vackokat tartanak a közelben, arra az esetre, ha veszély fenyegetné őket. Amint meglátnak egy oroszlánt, orrszarvút, vagy bármilyen állatot, ami megharaphatná vagy eltaposhatná őket – már el is iszkolnak, brüm-brüm! Azok a dolgok olyan gyorsak, mint a vágtázó gnúk, biza-biza!

– Hát persze! – nevetett Ficúr, aki ugyan nem hitte el, amit a nagybácsi mesélt, mégis élvezettel hallgatta a történetet. – Legközelebb majd azt fogod mesélni, hogy a brüm-brümöknek lábaik vannak!

– Egyáltalán nincsenek lábaik, fiam. Kerek forgókon surrannak, amik hatalmas porfelhőt kavarnak, de úgy ám! Rettenetesen sokat bömbölnek, összevissza rugdossák a homokot, és néha figyelmeztető hangot adnak ki… Tü-tű! Biztos vagyok benne, hogy így akarják megijeszteni az ellenségeiket. De a ti Bátor bácsitoknak vajon inába szállt a bátorsága, mikor látta őket közeledni?

– Nem! Soha! – ujjongtak a kölykök.

– Még szép hogy nem! – kiáltott fel Bátor bácsi. – Úgy néztem szembe velük, mint egy király…

– És aztán megszelídítetted a kattkattok főnökét! – kurjantotta Ábrándka csodálattal teli hangon.

Ficúr a szemeit forgatta. – Ezt az egészet csak kitalálta – gondolta magában. Megszakítani azonban mégsem akarta a történet fonalát.

– Úgy van, Ábránd! Bizony, megszelídítettem. Bár sokáig tartott, amíg ő és két alattvalója összeszedték a bátorságukat, hogy elhagyják a biztonságos brüm-brümjeiket. Végül aztán mégis előjöttek, és apránként közeledni kezdtek felém azokon a hosszú-hosszú hátsó lábaikon. A főnökük ment elöl. Elég félénk volt ahhoz képest, hogy milyen nagyra nőtt, ráadásul eleinte csak azon a fényes dobozon keresztül mert rám nézni, amit a szeme elé tartott védekezésképpen! Aztán néha katt-katt hangot csinált a nyelvével, jelezve, hogy behódol nekem. Ahogy teltek a napok, egyre bátrabb lett, egyre közelebb merészkedett hozzám, és finom ételeket hozott ajándékba. A végén már előttem térdelt a homokban és lehajolt – teljesen megszelídült. Úgy tűnt, mintha azt mondaná: „Te vagy a királyom!” Azt tehettem vele, amit csak akartam. Még azt is megengedte nekem, hogy felmásszak a fejére, és kilátónak használjam.

– Hú! Milyen érzés volt? – ámuldozott Ábrándka. – Ők is szőrösek, mint mi?

– Nos, ami azt illeti… amikor valaki felmászik egy blablára, akkor észreveszi, hogy a lábaik többnyire simák és melegek. Olyan szárazak, mint a fakéreg. A testük középső részét valami puha dolog fedi, de egyáltalán nem nevezném szőrnek. A fejükön viszont sokuknak van szőre.

– Bátor bácsi! Tényleg felmásztál egy blablára? – kérdezte Mimi.

– Ó, többször is! Amint megtanulják, hogy ki a főnök, olyan biztonságosak lesznek, mint a mi vackaink.

– Mit szólt a többi Élesszemű, amikor ezt elmesélted nekik? – kérdezte kuncogva Ficúr. – Csak nem azt mondták, hogy „Ó, felség! Micsoda egy hazug vagy! Nem is léteznek blablák és vágtázó brüm-brümök! Az egészet csak kitaláltad …”?

Bátor bácsi egy picit megharapta Ficúrt a szemtelenségéért, de csak úgy finoman, játékból, hiszen nagyon szerette őt.

– Semmi ilyesmit nem mondtak, te pimasz kis ganajtúró bogár! – feddte meg a nagybácsi. – A törzsem nagy része először túlságosan félt előjönni a vacokból, aztán amikor végre kikecmeregtek, a saját szemükkel látták, hogy igazat mondtam. Persze az elején még időbe telt megszokni ezeket a nagy, esetlen lényeket, de végül az Élesszeműek mind megismerkedtek velük. Sőt, mindent megtettünk annak érdekében, hogy hasznos dolgokra tanítsuk a blablákat. Megmutattuk nekik, hogyan kell rendes vackot ásni, hogyan kell élelmet szerezni, hogyan kell őrségben állni … meg minden ilyesmit. Még arra is megtanítottuk őket, hogyan kell eljárni a harci táncot. Kiderült, hogy a kattkattok sajnos kissé buták. Sosem csináltak semmit, egész nap csak ültek a szemvédőik mögé bújva.

– Én hiszek neked, bácsikám – mondta Ábrándka. A kis szurikátakölyök sosem kételkedett jó öreg dadájában.

– Azonban – tette hozzá szomorúan Bátor bácsi – ez az egész persze… khm… még az én kis… ööö… balesetem előtt történt, ami után már nem lehettem többé én a király. Az öcsémnek kellett átvennie a helyemet.

– Hát ez szomorú – mormolta Ábrándka.

Bátor bácsinak hirtelen minden szőrszála égnek meredt, és feszülten figyelni kezdett. – Vap-vap-vap! – hadarta sürgetően, és közelebb húzta magához a kölyköket.

– Mi történt, bácsikám? – suttogta Ficúr.

– Érzek valamit! Ott! Remeg a talaj! – mondta Mimi.

A mennyezetről homok szitált rájuk. A kölykök köhögtek és nyöszörögtek.

– Ez egy ellenség lesz? – kérdezte halkan Ábrándka. Ficúr leugrott Bátor bácsi öléből, és kaparászva rohangált az üregben. Szeretett minden szorult helyzetben megoldást találni. Most éppen az volt a terve, hogy odafutnak a legközelebbi vészkijárathoz, ezért vadul ásni kezdett az üreg ajtajánál, hogy kijussanak.

– Lehet, hogy ez földrengés – mondta Bátor bácsi. – Csitt legyen, Ficúr! Maradj itt velünk!

– Brüm-brüm! – suttogta Ábrándka.