RUEDIGER DAHLKE

A BETEGSÉG
mint szimbólum

A PSZICHOSZOMATIKA KÉZIKÖNYVE

Betegségeink tüneteinek jelentése,
értelmezése, feldolgozása és feloldása

Margit Dahlke, Christine Stecher,
dr. Robert Hößl és dr. Volker Zahn
professzor közreműködésével

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Rüdiger Dahlke / Krankheit als Symbol
Ein Handbuch der Psychosomatik,
Symptome, Be-Deutung, Einlösung.

Vollstandig überarbeitete und erweiterte
Ausgabe C. Bertelsmann Verlag, a division
of Verlagsgruppe Random House GmbH,
München, 1996

Fordította Szőke Orsolya, Koczor Piroska

Szaklektor Dr. Kecskés Gabriella

Szerkesztette Miklós Gábor

Copyright © Rüdiger Dahlke, 1996

Hungarian translation © Szőke Orsolya, 2005

Hungarian edition © Neemtree Corporation AG., 2014

Cover design © Neemtree Corporation AG., 2007

Minden jog fenntartva. A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve az internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Borítót készítette Decoflex Kft.

E-könyv formátum Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-323-0 (epub)

ISBN 978-963-529-324-7 (mobi)

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

BEVEZETŐ

A legjobb orvosság az ember számára az ember maga.
A legnagyszerűbb gyógymód a szeretet.

Paracelsus

Ősrégi a gondolat, amely arra buzdít, hogy az ember a betegségeket saját lelki fejlődésének eszközeként használja fel, hiszen már egyes népek (kultúrák) szent irataiban is megtalálható. Korunkban a vallásosok háttérbe szorulásával és a nyugati orvoslás térhódításával ugyan feledésbe merült ez a szemlélet, azonban az Út a teljességhez{1} című, először 1983-ban{2} megjelent kötetünk óta újra bekerült a köztudatba, és lassan – egyre bővülve és részletesebben kidolgozva – a hagyományos nyugati szemléletű orvosi gyakorlatba is beépült. Persze a természetgyógyászok és pszichoterapeuták körében már korábban is biztosította helyét a gyógyításban. Igaz ugyan, hogy ez a betegségek jelentését értelmező, újra felfedezett „művészet” nem a hivatásos terapeuták segítségével vívta ki helyét az elismert terápiás módszerek körében – ahogyan azt gondolhatnánk –, hanem maguk a rászoruló betegek teremtették meg rá ismét az igényt. A páciensek ismertették meg a módszert terapeutáikkal, akiknek többsége kezdetben nem akarta ezt az egyszerű és érthető irányt követni. Ennek dacára már régóta vannak jelei a betegségek jelentését értelmező módszer szükségességének; ahogyan azt Viktor Franki{3} is hangsúlyozta: „A dolgok értelmének keresése magában az életben rejlik. Ha az értelmezés sikerül, könnyebb legyőzni a betegséget.”

Mindenki képes arra, hogy saját testén rámutasson arra a helyre, ahol a probléma rejtőzik: ahol „a cipő szorít”, ahol kínoz a fájdalom. Átvitt értelemben szintén erről van szó: rámutatunk a képzeletbeli sebre, és feltesszük a megfelelő kérdést, ami annak idején a Szent Grál királyát, Amfortast is megszabadíthatta volna szenvedéseitől. Ez az a kérdés, amely azt az „árnyékot”{4} hivatott megvilágítani, amelyik minden egyes betegség mögött ott rejtőzik: „Öregapó, hát neked mi bajod?” A test ugyanis színpadként szolgál a tudattalan lelki folyamatok számára. Negatív irányból közelítve meg ezt, az író Peter Altenberg{5} szavaival: „a betegség a sértődött lélek jajkiáltása”. Ezért fontos kideríteni, hogy mi az, ami megsértette a lelket, és a test ehhez meg is adja a „szükséges”{6} utasításokat. Vagyis testünk színpaddá válhat, amelyen szemünk előtt elevenedhetnek meg életünknek mint tanulási folyamatunknak feladatai és fejlődési lehetőségei. Testünk a szimbólumok nyelvén szól hozzánk, amely nyelvezet gyakran visszaköszön a mítoszokban, a vallási tradíciókban, a legendákban és a mesékben éppúgy, mint ahogyan a köznyelv egyszerű és egyértelmű, hétköznapi kifejezéseiben. A kórképek, lelkünk árnyoldalainak kifejeződései következtetni engednek a történések mélyebb okára, amelynek felfedése, majd az adott probléma célzott és értelmes feldolgozása fontos lépés a megoldáshoz.

A testbeszéd, amelynek a tüneti nyelv csak egy, de mégis igen fontos alfaja, a legtöbbek által használt nyelv a világon. Kivétel nélkül mindenki beszéli – még ha nem is mindig tudatosan –, még azok is, akik esetleg már nem is értik saját testbeszédüket. A mai modern kor embere is latens módon hordozza a testbeszéd ismeretét, éppen ezért megdöbbentően gyorsan képessé válhat újra feleleveníteni azt. Úgy tűnik, ez annak a hatalmas, átláthatatlan tudáskincsnek a része, amely ősidők óta bennünk szunnyad, és csak arra vár, hogy újra életre keltsük. Ha megértjük a test beszédét, újra felfedezhetjük mind a saját kultúránkban, mind pedig az egyetemes emberiség kulturális örökségében rejlő gyökereinket. Így megtapasztalhatjuk, milyen gazdag „szókinccsel” rendelkezik a testbeszéd, egyúttal pedig visszatérhetünk abba az eredeti, bábeli zűrzavar előtti állapotba, amikor még mindenki egy nyelvet beszélt. Amikor hullanak a könnyek, mellékes a bőr színe, amelyen legördülnek: a kontextusból automatikusan rájövünk, hogy az öröm, a bánat vagy a gyász könnyei-e, és nincs jelentősége, hogy fekete, fehér vagy vörös arcon futnak végig. Minél archaikusabb az ember, annál természetesebb kifejezőeszközöket alkalmazott. Ennek segítségével tudunk a múltból tanulni, miközben arra is fény derül, hogy elődeink tapasztalatát még mindig magunkban hordozzuk.

Az Út a teljességhez; A lélek nyelve a betegség; a Frauen-Heil-Kunde; Sorsfordulók: Az életválság mint az újrakezdés lehetősége; továbbá olyan speciális témákkal foglalkozó könyvek, mint a Herz(ens)-Probleme; a Verdauungsprobleme; a Súlyproblémák vagy A dohányfüst pszichológiája betegségértelmezési módszereire építve, jelen kézikönyvünkben célul tűztük ki minden ismert betegség feldolgozását a teljesség igényével. Tizennyolc évi munkássággal a hátunk mögött elérkezettnek láttuk az időt arra, hogy pótoljuk a hézagokat a betegségek értelmezése terén. Mindent összevetve, közel négyszáz kórkép kerül elemzésre az egyes tünetek felsorolásával, lehetővé téve így az olvasók számára saját kórképeik szimbolikájának könnyű és gyors megtalálását a kötetben. Az Út a teljességhez című kötet felépítésében még a hagyományos orvoslásnak megfelelően, a szervek szerinti besorolást választottuk, ennélfogva például minden máj- és veseproblémát egy helyen foglaltunk össze; tíz évvel később, A lélek nyelve a betegség című folytatásban már a „fejtől lábig” sémát használtam, lehetővé téve így a kórkép mindenkori körülményeire való hivatkozást. A jelen kézikönyvben a gyorsabb és biztosabb tájékozódást elősegítendő az ábécé sorrendet választottam. Persze mindegyik besorolási rendszernek megvan a maga előnye és hátránya, és ha könnyen akarjuk használni őket, a legjobb, ha mindenekelőtt megismerjük hátrányukat. A szervek szerinti besorolás például olyan, a teljességre törekvő, holisztikus szemlélet szabályait sértő, korlátozó nézőpontok kialakulásához vezet, mint amilyet a kórházakban gyakran előforduló „vese a tizenkettes kórteremből” típusú zsargon is jelez. A fejtől lábig séma ugyan elkerüli ezt a problémát, de a tájékozódás szempontjából kevésbé előnyös, hiszen sok kórkép, mint például a vér- és idegrendszeri problémák, nem sorolhatók be egyértelműen. Az ábécé szerinti rendszerezés ezzel szemben a leggyorsabb áttekinthetőségre és a legbiztosabb tájékozódásra ad lehetőséget, ellenben teljes mértékig figyelmen kívül hagyja a tartalmi és működésbeli összefüggéseket.

Tekintettel a hátrányokra, a kórképelemzés szempontjából a legjobb megoldás a különböző értelmezési szintek összekapcsolása a következő séma szerint: először keressük ki a betegség által érintett terület értelmezését a könyv első részében (például mandulagyulladás esetében a torok jöhet szóba mint testtáj), ahol is információt kaphatunk a problémás terület szimbolikus jelentéséről. A következő lépés – szintén a kézikönyv első részében – elvezet az érintett szervhez, annak működéséhez, szimbolikájához (jelen példánk szerint a mandulához), vagyis ahhoz a fölérendelt síkhoz (a szervezet védekező rendszeréhez), ahol a probléma lejátszódik. A következő lépés a második, azaz a fő részhez vezet: az alapproblémához és annak értelmezéséhez (a mi példánk szerint a gyulladáshoz és annak szimbolikus jelentéséhez) – és csak mindezek után ajánlatos, utolsó lépésként, magának a speciális problémának (a mandulagyulladásnak) is utánanézni.

A kötet második részében, azaz a Tünetek jegyzéke című fejezetben minden egyes alap- és speciális problémát olyan utalások egészítenek ki, amelyek a betegség hátterében meghúzódó lelki probléma feldolgozására vonatkoznak, és tanácsokat adnak annak feloldására is. A mi példánkban többek között a gyulladás problémájára kaphat általános tanácsot az olvasó, majd pedig arra vonatkozóan, hogy miként lehet azt mélyebben értelmezni; és csak ezután van értelme a következő lépésnek, azaz a speciális témával, a mandulagyulladással foglalkozni. Bármennyire csábító is rögtön a célegyenesnek venni az irányt, nem ajánlatos. Csak az előző négy lépés megtételével közelíthetünk megfelelő alapossággal a témához. Arról nem is beszélve, hogy az általánostól a speciális felé haladni régen bevált, ősi módszer.

Ezenkívül gyakran segítségünkre lehetnek a könyvben szereplő olyan utalások, amelyek hasonló természetű vagy jelentésükben saját betegségünkhöz kapcsolódó kórképekre vonatkoznak (például olyanokra is, amelyek éppen az ellenkezőjét jelentik a saját problémánknak), mert így az értelmezésfolyamat vége felé átfogóbb képet kaphatunk az adott tünetegyüttesről. Ezt az eljárást alkalmazza példaszerűen A lélek nyelve a betegség című kötetünk. Amennyiben a tárgyalt kórképre vonatkozóan részletes értelmezés található a fent említett nyolc kötet bármelyikében, azt a magyarázatok alján jelöljük felhasznált irodalomként, elősegítve ezzel is a további elmélyülést a témában. Ennek ellenére ajánlatos először a kézikönyv segítségével önálló keresőútra indulni, mielőtt a már meglévő magyarázatokra hagyatkoznánk, mert saját, egyéni megítélésünk igen nagy jelentőséggel bír. Az idegen értelmezések betanulásánál sokkal fontosabb az egyéni próbálkozás, hogy megfelelő magyarázatot találjunk a problémánkra. Az egyéni erőfeszítés, a magunk által meglelt magyarázatok gyakran sokkal többet érnek az idegen értelmezéseknél, még akkor is, ha nincsenek mindig teljesen összhangban a valósággal. Egyébiránt pedig saját gondolataink a továbbiakban nagyszerűen kiegészíthetők a már meglévő magyarázatokkal.

Az ősprincípiumokra (bolygókra) történő utalások is fontos segítséget nyújthatnak a probléma feldolgozásában és feloldásában. Megadtuk ezeket mind a testtájaknál, illetve szerveknél, mind pedig a kórképeknél és tüneteknél, így a betegség adta feladat mellett a probléma archetípusos környezete is példaértékű. Még ha kevésbé is ismeri az olvasó az archetípusok rendszerét, a foglalkozás ezzel a kézikönyvvel mélyebb megértést tesz lehetővé az adott területen. A nem egyértelmű utalásokhoz esetenként zárójelben magyarázó címszavakat fűztünk az ősprincípiumok mögé. Először mindig az érintett területhez hozzárendelt ősprincípiumot (bolygót) adjuk meg, vagyis azt a síkot, amelyen a történés zajlik, és ezt követi kötőjellel elválasztva a tünet ősprincípiuma (bolygója). Gyakran előfordul viszont a bolygók keveredése – ebben az esetben a kapcsolatot egy törtvonallal jelöltük. A bolygók és a betegségek tünetei közötti összefüggésekre vonatkozó utalásokat az olvasó A lélek nyelve a betegség című kötetünkben találhat, magukról az ősprincípiumokról (bolygókról) bővebben pedig a Das senkrechte Weltbildben olvashat.

A különböző síkok és a bolygók bevonása a folyamatba segít kiküszöbölni a tünetek túlságosan receptszerű magyarázatát, illetve mindazokat a túl egyértelmű megoldásokat, amelyekben elvész a lényeg. A különböző síkok hierarchikus sorrendbe állítása áttekinthetőbbé teszi a szervezet egészének összefüggéseit, valamint az azzal kapcsolatos kórképeket. Mindig az egész embert tekintjük betegnek, és ennek megfelelően kell kezelni is, különben ez a módszer nem volna más, mint céltalan tünetelemezgetés, illetve kuruzslás. A hierarchikus sorrend által könnyen megtalálható a probléma lényege, anélkül hogy elhanyagolnánk az általános összefüggéseket. Ez még akkor is így van, ha a hierarchia kifejezés ma nem igazán cseng pozitívan, miközben szó szerinti fordításban a „szentség uralmát” vagy „egységet” jelent, és vizsgálódásunk során nagyban segítségünkre lehet, hiszen esetünkben éppen az a lényeg, hogy megtaláljuk azt a pontot, ahol páciensünk elakadt.

Aki nem látja már a fától az erdőt, sohasem lesz képes megérteni a betegség valódi lényegét. A környezeti vonatkozások is fontosak még számunkra, sőt azok a társadalmi vonatkozások (szociális környezet) is, amelyet a család, a közösség, valamint a lakó- és munkahely alkot – még akkor is, ha a kötetben csak érintőlegesen foglalkozunk ezekkel. A Der Mensch und die Welt sind eins című kötetünkben viszont részletesebben elemezzük ezeket a tényezőket. Minél szélesebb és színesebb mintával szolgálunk, annál eredményesebben vezetnek gyógyuláshoz az ebből adódó tanácsaink. Paracelsus szerint egy orvosnak már a körülmények láttán fel kell ismernie, hogy milyen betegségben szenved a páciense, illetve fordítva: tudnia kell a betegségből a páciens környezetére következtetni. Azt a „gyógyítót”, aki nem rendelkezett a bolygók (Paracelsus az asztrológia kifejezést használta) ismeretével, egyszerűen megfosztotta „orvosi” rangjától. Most olyan korban élünk, amikor az orvosok körében kivételnek számít az, aki ismeri az archetípusokat, valamint rendelkezik a bolygók ismeretével; viszont örömmel tapasztaltuk, hogy szemináriumainkon egyre nő a téma iránt érdeklődők száma.

Többször alkalmam volt megállapítani, hogy a páciensek saját kórképeinek elemzése és az azokban rejlő tanulási feladatok iránti lelkesedése a kezelőorvosaikat is magával ragadta, és átvették ezt a fajta szemléletet, hiszen ez az általuk alkalmazott kezelési módokat egyáltalán nem akadályozta, sőt inkább elősegítette. A kórképértelmezés egyáltalán nem rontja az orvos és beteg közötti együttműködést, sokkal inkább támogatja azt. Az öntudatos betegek ugyanis megkönnyítik az orvos munkáját. Minél inkább képesek a betegek együtt gondolkodni, érezni és dolgozni az orvossal, annál eredményesebb lesz a terápia. Ebből a szempontból ez a kézikönyv inkább egyfajta ösztönzés a terapeuta és a beteg közötti kapcsolat elmélyítésére, de természetesen elsősorban azzal a célzattal, hogy a páciens minél hamarabb megtalálja saját „belső orvosát”. Ennek a létrejöttét támogatni pedig minden orvos legszentebb feladata kell hogy legyen. Ameddig ez kialakul, addig is nagy segítség az orvos számára a kórképelemzés, amíg csak meg nem valósul mindannyiunk számára a megelőzés lehetősége. Sajnos mindez akkorra vált varázsszóvá, amikor ennek alkalmazását a legmodernebb műszerekkel rendelkező orvoslás már nem is engedheti meg magának. De még ijesztőbb annak tudata, hogy az egészségügyi minisztertől a felelősségteljes orvosokig alig akad valaki, aki tudná, mit is takar ez a fogalom. Ebben a dilemmában a nyugati orvosok azt a már-már társadalmilag is elismert fogalmi csalást alkalmazzák, miszerint szenvtelen módon a korai felismerést nevezik megelőzésnek.

A korai felismerés nyilván összehasonlíthatatlanul jobb, mint a késői felismerés, de alapvetően semmi köze a megelőzéshez. A megelőzés azt követelné, hogy időben és önkéntesen meghajoljunk bizonyos dolgok előtt, mielőtt még a sors kényszerítene rá bennünket. De ehhez tudnunk kell, hogy mi az, ami előtt meg kell hajolnunk. Vagyis fel kell ismernünk a betegség, illetve a szóba kerülő kórkép természetét. Miután a modern orvoslás a legkülönbözőbb eszközökkel, pl. anti-szerekkel (antibiotikumok, antihipertonikumok, antihisztaminok stb.), gátlószerekkel (savlekötő, ACE-gátlók stb.) és blokkolókkal (béta-blokkolók) harcol a betegségek ellen, soha meg nem ismerheti a „megfékezett” betegségek természetét, és ebből következően nem is képes megelőzni azok kialakulását. E módszerek alkalmazói gyakran igen szörnyű eljárások keretében próbálják elterelni a figyelmet erről az egyértelmű kudarcról. Még az utóbbi évtizedek anyaméh-megsemmisítő hadjáratait is sikerült eladniuk „rákmegelőző módszerként”. Ezen az alapon ezek a szánalmasan érvelő nőgyógyászok akár ki is operáltathatnák a fülkagylójukat egy éppilyen tébolyult bőrrák-megelőzés kapcsán. Még véget sem értek teljesen a méheltávolító hadjáratok, máris a kezdetén vagyunk egy hasonlóan groteszk gyógyítási jelenségnek. Miután felfedezték az összefüggést a mellrák és egy bizonyos gén között, az örökölhető ráktól való félelem rendkívüli mértékben megnőtt. Az Egyesült Államokban azok a nők, akik rendelkeznek ezzel a génnel, félelemből leoperáltatják egészséges mellüket. A legnagyobb szörnyülködés közepette se szabad azonban elfelejtenünk a mindkét oldal részéről kifejeződő félelmet ebben a cselekedetben. Azok a nők, akiknek anyja és nagyanyja mellrákban szenved, természetesen joggal félnek attól, hogy maguk is megbetegednek. Ezek a hölgyek maximálisan kihasználják a modern orvosi technológia úgynevezett rákmegelőző módszereinek lehetőségeit, és évente tízszer végeztetnek magukon mammográfiai vizsgálatot. Mivel minden az úgynevezett „megelőzés” keretein belül zajlik, orvosilag biztonságban érzik magukat. Pedig az illető hölgyek tíz év múlva körülbelül száz mammográfiás vizsgálaton lesznek már túl, amivel lényegesen megnövelik a rák kialakulásának kockázatát. Ebben az esetben tehát szó sincs megelőzésről, itt sokkal inkább rosszul értelmezett korai felismerésről beszélhetnénk. Ezen a példán keresztül egyértelművé válik számunkra, mennyire veszélyes lehet ezen a területen a megfelelő fogalmi „címkék” felcserélése.

Az a felfogás, miszerint megelőzés céljából amputáljunk egy testrészt, hogy így csökkentsük a betegség kialakulásának kockázatát, a modern orvoslás szánalmas eszmefuttatása. Ez alapvetően abból a tényből következik, hogy a nyugati medicinában nem működik a megelőzés. Pedig ha az ember konzekvensen továbbfűzi a fenti gondolatmenetet (amely Amerikában igencsak terjedőben van), az egész azzal végződhet, hogy végül az agyunkat is jó előre tápoldatba helyezhetjük az agytumortól való félelmünkben. Csak nem lehet, hogy az orvoslás ilyen hátborzongató jövőnek nézzen elébe?!

A kórképelemzés módszerével, amelyhez a bolygók ismerete is társul, igenis lehetséges a mélyebb értelemben vett betegségmegelőzés. Amint az érintett személy megérti a mellrák természetét és mintáját, képessé válik fejet hajtani az adott feladat előtt, megfelelni a kihívásnak, és kilépni a veszélyes családi mintából. Semmiképp sem akarjuk azt a benyomást kelteni, hogy ez könnyű feladat, inkább azt szeretnénk bemutatni, hogy ez lehetséges. Amennyiben sikerül a kórkép értelmezése, a megelőzés ötlete minden egyes betegségszituációra alkalmazhatóvá válik, így az orvoslás is képes lesz teljesíteni legszentebb célját.

A megelőzés alapgondolata határozza meg munkásságomat, amely ennek a könyvnek is vezérfonala. Nyilván találhatók benne olyan elemzések, amelyek akut kórkép esetében értelmetlenné válnak – például amikor a páciens teljesen eszméletlen. Ilyenkor a megelőzés szempontja és a kórképelemzés akkor válik fontossá, ha a páciens kikerült az életveszélyből. Ha az ember túlélt egy súlyos betegséget – lényegtelen, milyen eszköz segítségével –, a kérdésnek elvileg magától kellene megfogalmazódnia a páciens fejében: „Mit tanulhatok ebből, és hogyan tudok a jövőben más, további tanulási lehetőségeket találni?” A kórképelemzés során visszapillantva az elmúlt eseményekre, fontos kérdések vetődhetnek fel: „Miért pont velem történik mindez? Miért pont ez a betegség ért el? Miért pont így történt? Az életemnek miért ebben a szakaszában? Mire kényszerít és miben akadályoz ez a betegség engem?”

A genetikai felfedezések még inkább erősítik a mellráktól való általános rettegést. Ebből egy további következtetés is levonható. A nyugati orvoslás sajátossága, hogy amint egy bizonyos kórkép esetében megtalálják a fizikai ok-okozati összefüggéseket, azonnal kétségbe vonják annak lelki összetevőit. Ez valószínűleg azzal függ össze, hogy a nyugati orvosok nem szívesen engednek teret a konkurenciának, vagyis a pszichoszomatikus gyógyításnak, és örülnek, ha sikerül valamit a gyógyítás területén ismét a befolyásuk alá vonni. Ez a szűk látókörű ügybuzgóság az orvoslás komoly kerékkötője lehet. A jövőben egyre több kórkép genetikai okát tudjuk majd tisztázni, mivel a genetika olyan óriás léptekben halad előre, hogy elképzelhető, röviddel az ezredforduló után már az emberiség nagy rejtélyeihez is megtaláljuk a kulcsot. Hasonló előrelépést mutat az immunológia is. Ez azonban nem ok arra, hogy az egyoldalúság csapdájába essünk, ahogyan az a hasnyálmirigy-gyulladás esetében is történt, amelynek kialakulását újabban százszázalékosan a Helycobacter nevű baktérium számlájára írják. Már az a tény, hogy az össznépesség fele hordozza a gyomrában ezt a baktériumot anélkül, hogy gyomorfekélyt kapna, továbbá hogy szerencsére nem minden azzal a bizonyos génnel rendelkező nő kap mellrákot – szóval már ez a tény is figyelmeztethetne bennünket, nehogy a „gyereket is kiöntsük a fürdővízzel együtt”. A mellrákot okozó gén felfedezése tudományos előrelépés, és mint ilyen, üdvözlésre méltó, ha azonban érvként használják fel a pszichoonkológia (a rák kialakulásának lelki okairól szóló, illetve azt kutató tudományág) ellen, akkor túl nagy jelentőséget tulajdonítanak hatáskörének, túlméretezik jelentőségét, és mindenekelőtt rosszul értelmezik azt. Röviddel ezelőtt amerikai tudósoknak sikerült elkülöníteniük azokat a vegyületeket a szervezetünkben, amelyek akkor kerülnek a véráramunkba, ha szerelmesek leszünk. Mégsem állíthatjuk, hogy évszázadokig helytelenül lelki folyamatnak értelmeztük a szerelmet, mire végül sikerült átlátnunk a szitán, és észrevettük, hogy a szerelem kizárólag testi-fizikai folyamat. A szerelem ezen érdekes felfedezés ellenére is lelki jelenség marad, amely azonban rendelkezik a megfelelő analógiával testi szinten is. Pontosan erről szól a pszichoszomatika: a test és a lélek közötti szinkronicitásról.

Érdemes már a kezdet kezdetén tisztában lenni a módszer korlátaival, célszerű a módszer alapjául szolgáló világnézetet megismerni, hogy felismerjük a benne rejlő lehetőségeket, és nyíltan szembe tudjunk nézni annak veszélyeivel. Módszerünk alapja az ezoterikus filozófia, amelyet ebben a kötetben nincs lehetőségünk bővebben ismertetni. Ezért ajánljuk a kórképelemzéshez A lélek nyelve a betegség című könyvünk általános filozófiai részének áttekintését. Az ezoterikus világkép egyik alapvető alkotóeleme a reinkarnáció tana, amely ugyan nem szükséges a betegségek pszichés hátterének elemzésénél, és önmagában nem is áll szoros összefüggésben a betegségek szimbolikájával, azonban a nagyon szigorú elemzéseknél, amelyek szétfeszítik az egyetlen élet értelmi kereteit, mégis nagy segítséget és könnyebbséget nyújthat. Ehhez szeretnénk még néhány megjegyzést fűzni. Vegyük példaként a veleszületett rendellenességeket, amelyeket éppolyan következetesen elemzünk, mint az élet későbbi szakaszaiban kialakuló betegségeket. A veleszületett rendellenességek mint hozott életfeladatok értelmezendők, ami a reinkarnáció tana szemszögéből nézve sokkal könnyebben elfogadható. Ez a világnézet teszi lehetővé, hogy a csecsemők és a gyerekek kórképeinek elemzése alapjában véve ne különbözzön a felnőttek betegségeinek értelmezésétől. Mi, emberek feladattal jövünk a világra, és ezeknek jó részét már előző életünkből hozzuk magunkkal. Ez a magyarázat a modern genetika ismeretei által ma már a reinkarnáció-, illetve karmateória nélkül is megállja a helyét. E tanok segítségével azonban sok minden még inkább, mélyebb szinten is érthetővé válik számunkra. A gyógyíthatatlan, halálos betegségek értelmezései is sokat veszítenek méltánytalanságukból és látszólagos értelmetlenségükből, ha az ember az életek láncolatát tartja szem előtt. Mostanra már a halállal kapcsolatos kutatások eredményeiből is tudjuk, hogy a haldokló ember még élete utolsó perceiben is tanul, amikor „élete filmje” végigfut a szeme előtt. Az ezoterikus világképen alapuló reinkarnációs terápia sok olyan értelmezést és felfedezést tartalmazhat, amely a természettudományos beállítottságú alkalmazók számára nehezen felfogható. Ilyen lehet például az az elképzelés, miszerint az öngyilkosságnak semmi haszna, hiszen nem eredményezi az élet befejezését, sokkal inkább osztályismétlést az élet iskolájában, ráadásul gyakran még nehezebb körülmények között.

E kötet minden egyes magyarázata a testbeszéd és a tüneti nyelv direkt fordítása lelkivilágunk szimbolikus nyelvére. Előző köteteinkben főként a nagy és gyakori kórképekkel foglalkoztunk, amelyekkel kapcsolatban nagyobb tapasztalattal rendelkeztünk. Ezzel a lexikonnal – a teljességre való törekvés érdekében – az is célunk volt, hogy több kisebb és ritkábban előforduló betegséget is megismerjenek az érdeklődők, még akkor is, ha azok esetében kevesebb terápiás ismeretanyag állt a rendelkezésünkre.

Az adott páciens számára természetesen saját kórképe a legfontosabb, ezért számára mindegy, hogy mindez a nagy, a kicsi, a gyakori vagy a ritka betegségek közé tartozik-e – ez a nagyságrendi megkülönböztetés inkább valamiféle orvosi mellékzöngéi képvisel. Ebben a könyvben felhagytunk az ilyen jellegű disztinkciókkal, de meg kell jegyeznünk, hogy ezzel néhány ritkább betegség magyarázata pszichoterápiás tapasztalat nélkül vagy kevés tapasztalattal történt. De miután a területen több mint húszéves munkásság van a hátunk mögött, továbbá az adott témakörökben elég biztonságosan mozgunk, vállaltuk a kockázatot. Minden esetben a felhasználó feladata, hogy mindig éber maradjon, és tudatosítsa magában: nem létezik két egyforma gyomorfekély, hanem csupán olyan individuumok, akik hasonló kórképekkel kerülnek szembe. Lényeges ezt a személyes tényezőt szem előtt tartani, nehogy abba a hibába essünk, hogy minden egyes azonos diagnózissal rendelkező pácienst ugyanabba a skatulyába próbáljunk beleerőltetni. Másfelől viszont minden betegség hordoz magában valami mintaszerűt. Erre épít ez a kézikönyv is, amely bizonyos szempontok szerint egyfajta homeopátiás repertóriumhoz hasonlítható. Kérdéses esetben érdemes kikérni egy olyan orvos vagy terapeuta tanácsát, aki tapasztalattal rendelkezik ezen a téren, és az ő segítségével közösen kiemelni az individuális tényezőt az általános érvényű „mintából”.

Mivel nem egyforma a szerzett tapasztalat az egyes kórképek kidolgozásának terén, ezért nem egyformán széles körű azoknak a leírása sem. Egy tünet tárgyalásának hossza a kötetben sokkal kevésbé mutatja azt, hogy mennyire fontos vagy nem fontos az adott betegség, mint inkább a korábban vele kapcsolatosan szerzett tapasztalatokat. Noha nyilvánvaló, hogy egy betegség elterjedése is jelzi annak fontosságát egy adott társadalmon belül, és ez terápiásan is több tapasztalathoz vezet. Ezen az alapon például a legtöbb emberéletet követelő malária jóval rövidebben kerül tárgyalásra, mint a mi társadalmunkban sokkal elterjedtebb pubertáskori kóros soványság, amellyel kapcsolatosan a terápiák terén bővebb tapasztalattal rendelkezünk. A járványok, valamint a széles körben elterjedt betegségek jól jellemzik az adott területen uralkodó állapotokat. Ily módon a mi esetünkben a szívinfarktust és a rákot, de akár a fogszuvasodást vagy a megfázást is értelmezhetjük korunk és társadalmunk tipikus jelenségeként. Ez a lexikon egy közép-európai, teljesítményorientált társadalomra szabott kézikönyv a harmadik évezred küszöbén. Nem támaszt igényt arra vonatkozóan, hogy objektív mércét állítson fel az egyes tünetek tárgyalásának hosszára, valamint azok fontosságára vonatkozóan, arról nem is beszélve, hogy minden egyes tünet a hordozója szempontjából úgyis szubjektív módon a legfontosabb. Ahogyan ezzel a bővített második kiadással is tettük, a jövőben is tervezzük időről időre átdolgozni ezt a kézikönyvet, hogy a ritkább betegségekhez kapcsolódó, további megfigyeléseinkkel utólagosan bővítsük a kört.

Az értelmezés során mindig arra kell gondolnunk, hogy az élővilágra nem lehet százszázalékos pontosságú, ex cathedra kijelentéseket tenni, és ezen az alapon olyan értelmezések sem fogalmazhatóak meg, amelyek mindenkire, mindenkor és mindenhol egyformán vonatkoznak. A magyarázatok természetesen általában csak akkor helyénvalóak, ha a szimptómák valóban léteznek. A puszta diagnózis gyakran nem mond sokat, sőt lehet, hogy éppenséggel semmit nem mond el a betegség lényegéről vagy magáról az értelmezésről. Az olyan alacsony vérnyomás, amelyik nem ad tüneteket, nem szorul elemzésre.

Mivel minden egyén, amelyik részese a kollektív világnak, egy teljesen sajátos belső világgal is rendelkezik, csak a valóban egyénre szabott elemzés lehet célravezető. Az előre gyártott értelmezések utat mutathatnak, keretül szolgálhatnak, valamint színt és struktúrát vihetnek az elemzésbe. A hangulat és az atmoszféra – amelyek döntőek a képhatás szempontjából – mindig teljesen egyediek, és az individuális betegségminták keresésekor csakis egyéni erőfeszítések által lehet felismerni a jellegüket.

A korlátozások odáig vezethetnek, hogy pont az elemzésekben rejlő kellemetlen igazságokat nem ismerjük fel, ami komoly probléma. Épp a legszigorúbb értelmezések sokszor a legfontosabbak, mert mindig az árnyék az, amely egy betegség mint történés mögött meghúzódik.

A kórképekre alkalmazott köznyelvi kifejezőeszközök gyakran kendőzetlenül őszinték. Beavatkozásai, sőt néha a szó szoros értelmében vett csapásai során a sors is nemritkán kíméletlennek tűnő utakat választ a megoldáshoz. Több mint húsz év reinkarnációs, terápiás tapasztalattal a hátam mögött kijelenthetem, hogy a sors nem gonosz, hanem minden eszközzel a saját fejlődésünket szolgálja. Ezért kérem ennek a kézikönyvnek az összes forgatóját, higgye el nekem, hogy a felsorolt értelmezések, még ha helyenként bántónak is tűnnek, minden esetben kizárólag az egyéni fejlődést és tisztánlátást hivatottak elősegíteni.

Az értelmezések általában véve annyiban ítéletmentesek, hogy soha nem lehet tudni, milyen szinten él meg valaki bizonyos dolgokat. Amikor a köznyelvi zsargon a púpos embert „görbe hátú kriplinek” nevezi, az minden kétséget kizáróan becsmérlő. Ebben a könyvben azonban azért így jelenik meg, mert ez jelzi a kíméletlen igazságot: az egyenesség hiányát, vagyis ezen belül a megalázkodást vagy másként a pozitív értelemben vett alázatot. A púp ezeket a témákat eleveníti fel, és a közzsargon kíméletlenül kimondja őket. Pusztán a testi történésből sohasem állapítható meg, hogy a páciens milyen formában éli meg azt. Egy púpos embert a környezete gyakran aláz meg, és ő maga is megalázottnak érezheti magát a sors által. De természetesen lehetséges, hogy a megalázkodás, megalázás révén a benne rejlő feladat („leszállni a magas lóról”, „földre tekinteni”) valódi alázattá váljon. Ezt testi szinten, kívülről nem láthatjuk, persze felhívhatjuk az illető figyelmét rá, ehhez azonban nagyon alaposan meg kell ismernünk a személyiségét.

Mindebből jól látható, hogy tisztában kell lennünk azzal, hogy értelmetlen a kórképértelmezéseket ítéletalkotásra használni, főleg visszaélni azokkal. Ha értelmezzük őket, az továbbvisz minket személyes fejlődésünk során egy magasabb tudatosság felé, ha azonban ítéletalkotásra használjuk fel őket akár másokkal, akár magunkkal szemben, az csakis árthat. Ha ezeket az értelmezéseket az ítélkezés, netán mások elítélésének eszközévé tesszük, az rólunk, vagyis magáról az ítélkező személyről árul el sokat, no és arról, hogy az illető a könyv által képviselt koncepcióból mit sem értett meg. A betegség feltárja előttünk az árnyakat, árnyoldalakat, amelyeket szeretünk visszautasítani – alig akad ember, aki felvállalná ezeket. Aki viszont felszólítás nélkül dobálózik az értelmezésekkel mások felé, az nemhogy nem segít, de sokkal inkább lehordja, lehúzza a másikat, és ezért leginkább jogosan heves ellenállásba ütközik. A betegségek kórképeinek értelmezése csodálatos segédeszköz ahhoz, hogy az embereket saját további életútjukon támogassuk, de csak akkor, ha felkérnek minket erre, és abban az esetben is csak a megfelelő tisztelettel, tudva azt, hogy külső értelmezőként sohasem lehetünk teljesen biztosak a dolgunkban.

A vágy, hogy mások fölött ítélkezzünk, másokat hibáztassunk, olyan szorosan összefonódik a keresztény kultúrtörténettel, hogy nem lehet elégszer figyelmeztetni ezeknek a cselekedeteknek a helytelenségére. A bűn a keresztény vallás központi témája, és sajnos a keresztény egyházak-egyházközösségek elég ügyetlenül kezelik ezt a témát, azonban nem kellene még a gyógyítás részévé is tenni ezt a tematikát, az orvoslásba is belevinni ezt a gyakorlatot. A probléma nem a Bibliában rejlik, hanem abban a politikai stratégiában, amelyet az egyházak eköré építettek. Krisztus maga egyáltalán nem hajlamos arra az „ujjal mutogatósdira”, amit tanainak hivatalos képviselői itt, a földön olyannyira tökélyre fejlesztettek. Egyáltalán nem feltételezhetjük azt, hogy a Miatyánkot, az egyetlen imát, amelyet ránk hagyott, büntetésnek szánta a gyónás alkalmával. Az „öt Miatyánk tíz onanizálásért” egy gyakran használt keresztény félreértés, és semmi köze sincs Krisztushoz. Az evangéliumok inkább az ellenkezőjét hirdetik, hiszen Krisztus sokkal inkább az adószedőkkel és a prostituáltakkal volt elfoglalva, vagyis az akkori zsidó társadalom söpredékével, és igencsak kritikus szemmel nézett az írástudókra és a bibliamagyarázókra. A házasságtörő asszonyról szóló példabeszédben oly módon akadályozza meg a bűnt elkövető megkövezését, hogy megmagyarázza a zsidóknak, ők mindannyian a házasságtörés bűnét hordozzák magukban. Hasonlóképpen történik ez, amikor Jézus megismerteti az emberekkel a Hegyibeszéd példázatait. Ha az irigység gondolata is elég ahhoz, hogy megszegjük a hetedik parancsolatot, akkor nem kell sok a bűnbeeséshez – igen hamar bűnösnek érezheti magát az ember. Mózes törvényei szerint, az ő olvasatában mindannyian mindenben vétkesek vagyunk, és ez „kollektív bűn”, amely az eredendő bűnt is magában foglalja. Miután kiűzettünk a Paradicsom egységéből, mint az első emberpár leszármazottai mindannyian „bűnösök” vagyunk – ennek eredeti jelentése: „kiűzetett, kirekesztett”. Az egységtől elválasztva lenni nem büntetést követel, hanem egy életre szóló feladatot arra vonatkozóan, hogy ezt az egységet ismét visszaszerezzük. Ebben a különböző vallási tradíciók forrásaikat tekintve megegyeznek. A bűn kivetítése csak később alakult ki, amikor a vallások fejlődésük vagy éppen „elfajulásuk” következtében beleártották magukat a politikába vagy világi hatalmat kaptak. Még ha a bűn fogalma ebben az „ujjal mutogatós” formában jelenik is meg a vallásban, az orvoslásban lehetőség szerint távol kell tartanunk magunkat az effajta ítélkezéstől.

Az egyházak ebben a „vétkesnek nyilvánítási akcióban”, amely egyértelműen nem vezethető le, eredeztethető az evangéliumokból, olyan eszközt találtak, amelynek segítségével hatalmukban tudják tartani az embereket: a bűnbocsánattal való üzérkedéstől kezdve egészen a szexuális bűntudat kialakításáig minden szóba jöhet, amelynek a segítségével az embereket engedelmességre bírhatják. Az évszádok során ez egy egész szép kis „bűntudatintézménnyé” nőtte ki magát, amelyből szemmel láthatóan még azok se képesek kivonni magukat, akik elszakadtak az egyháztól. Mások hibáztatásának vágya időközben a nyugati ember egyik márkajelzésévé vált, és terápiás szinten ez nagyon zavaró tud lenni. A bűntudat bizonyíthatóan betegségek kialakulásához vezethet, és ennek keltése az orvosok részéről veszélyes műhibának tekintendő; ennek tudatosítása azonban, illetve olyan utak fellelése, amelyek segítségével a probléma könnyebben feldolgozható, elsődleges terápiás feladatunk.

A kórképértelmezés szempontjából elérkeztünk a legsúlyosabb félreértéshez. Ha egy embernek egy adott betegségen keresztül eleve nehéz feladatot kell felvállalnia, és ez még bűntudattal is párosul, természetszerűleg csak még nehezebbé teszi a beteg dolgát. Az amerikai írónő, Joan Borysenko találóan „New Age-bűntudatról” beszél, amely éppolyan élet- és fejlődésellenes, mint az „Old Age-bűntudat”, amellyel a vallások a híveiket befolyásolták, hogy azok engedelmessé váljanak.

Ez a mélyen bennünk rejlő bűntudat társadalmi életünket, emberi kapcsolatainkat is áthatja. A medicina pedig szépen visszájára fordítja a betegségértelmezés nagyszerű lehetőségeit. Az egész odáig fajul, hogy már alig akad olyan ember, aki meg akarna bocsátani, hiszen az egyben a bűnbocsánatot is jelentené, a bűntől pedig alapvetően senki se kíván megszabadulni. Ehelyett inkább mindenki mindenütt a másikat hibáztatja, és megnehezíti a másik életét, ami persze még több adósságot halmoz fel a másik számláján. Ilyen és ehhez hasonló uzsoraüzletek virágoznak a politikától kezdve a párkapcsolatokig mindenütt. Lelki-emberi fejlődésünk során meg kell válnunk ezektől, és ezt kezdhetjük mindjárt betegségeink mélyebb értelmének feltárásával is.

Amennyiben hiszünk a Bibliában, abban az esetben rendelkezünk annak az eredendő bűnnek a tudatával, amelynek okán kiűzettünk a Paradicsomból, és emberré váltunk itt, a földön, és amely miatt adósok vagyunk ennek az elvesztett egységnek a megteremtésével, megvalósításával egy magasabb tudati (tudatosabb) szinten. Ezen túl pedig nincs bűnünk, „csupán” felelősséggel tartozunk magunknak, hogy újra megteremtsük ezt az egységet a fejlődésünk útján. Mivel ebből az egységből születtünk, a feladatunk abban rejlik, hogy visszatérjünk oda. Ez a legegyszerűbben a mandala mint univerzális életminta által válik érthetővé számunkra (lásd: Sorsfordulók: Az életválság mint az újrakezdés lehetősége). Georg Groddeck{7} ugyanezt az összefüggést egy kicsit másképpen fejezi ki: a betegségben mindig az anya utáni vágyat és a gyermekkorba való visszatérés vágyát látja. A beteg ily módon – legalábbis vágyaiban – ugyanúgy szeretetet és gondoskodást kap, mint annak idején, ráadásul nem kell viszonoznia. A modern betegápolás is erre épít, ehhez a nézethez csatlakozik. A betegség esetén történő bérkifizetés is egy erre irányuló törekvés: a kezdeti „csodaország” visszaállítására-felelevenítésére, amelyben még nem létezett ellenszolgáltatás. Ebben az a veszély rejlik, hogy a betegséget alibiként használjuk fel, hogy kivonjuk magunkat a felelősség alól. A betegségbe való menekülés mint tudat alatti és kudarcra ítélt kísérlet az elvesztett egység megteremtésére, az egyik leghatékonyabb módszer nálunk az elfojtásra; és valóban ez egy, a társadalom által támogatott alibi. Nagy bátorságot követel lemondani erről.

A mandalához visszatérve, csodálatos módon egy az egész életünkre vonatkozó menetrendet találunk benne az összes archetípusos átmenettel, amelynek középpontjában a kezdő- és a végpont egyszerre benne foglaltatik. A középpontból kiindulva, elérjük a kör szélét: életünk delét, majd itt irányt változtatunk, és elindulunk vissza a középpontba, ahol megváltatunk az egység által. A kizárólag a mandala középpontjában rejlő gyógyulás alapfeltétele a megértés, amelyhez hozzátartozik annak belátása is, hogy polarizált világunk útjain sohasem lehetünk biztosak semmiben. Még a legegészségesebb életmód mellett sem óvhatjuk meg magunkat minden bajtól. Még egészséges táplálkozással, elegendő mozgással, valamint a lelki fejlődést elősegítő gondolatokkal se kényszeríthetjük a sorsot erre, noha nyilvánvalóan mind a három összetevő döntően befolyásolhatja állapotunkat. A sors sokkal hatalmasabb nálunk, és sokkal nagyobb időtartomány fölött terjeszti ki szárnyait, mint a mi kicsiny, de rafinált kísérleteink, hogy kikerüljük vagy félrevezessük őt. Kozmikus életbiztosítás nem létezik, még helyes magatartás esetén sem.

Éppen ezért a gyógyulás egyik legfontosabb feltétele, hogy elfogadjuk a halált mint végső megváltást életünk befejezéseképpen. Hiszen ha belegondolunk, jó néhány szent és bölcs halt meg egészen fiatalon. Meg kellene tanulnunk felülkerekedni azon a nálunk, Nyugaton beidegződött értékrenden, amely azon alapul, hogy az élet alapvetően jó, a halál pedig rossz. És kevés szól a mellett az érv mellett is, miszerint az élet minél hosszabb, annál jobb. Ha az ember – mint az ezoterikus iskola is – az életet egy tanulási folyamatnak fogja fel, igencsak eltolódnak a súlypontok. Ugyanis az iskolában való tovább maradás egyáltalán nem a nagyszerű teljesítmény jele. Az embernek leginkább addig kellene ott maradnia, ameddig szükséges, ameddig még képes újat tanulni, eltekintve az életörömtől és az élvezetektől, amelyeket az élet nyújthat. Az olyan elképzelés, miszerint a jó, azaz Istennek tetsző magaviselettel kikényszeríthetjük a sorstól, hogy hosszabb életet biztosítson számunkra, azon a puritán félreértésen alapul, hogy Isten a különösen szorgalmas, dolgos, egészséges és sikeres híveket szereti, és ezért hosszú élettel ajándékozza meg őket. A legtöbb szent nem tartozik ebbe a kategóriába, és eszerint maga Krisztus is igencsak rosszul viselkedhetett.

A kórképek feladatokat jelölnek, és nem büntetésként vannak jelen. A francia filozófus, Blaise Pascal ezt nagyon egyszerűen így fogalmazta meg egyetlen mondatban: „A betegség az a hely, ahol tanul az ember.” Ha az élet iskolának számít, akkor a betegségek kórképei a tanterv szerves részét képezik. Az év végi rossz bizonyítvány jövőbeli tanulási feladatokat fejez ki, vagyis az előző év konzekvenciáját jelenti, nem pedig büntetését. A kórképek hasonló módon feladatokat jelölnek, amelyeket meg kell oldanunk, de semmiképpen sem arra hivatottak, hogy megbüntessenek vagy ítélkezzenek felettünk. Fontos azonban a bizonyítványunk alapos átgondolása és értelmezése, ahogyan a felelősség felvállalása is, hogy a megfelelő következtéseket vonhassuk le a jövőre nézve. Arra a kérdésre, hogy vajon minden egyes betegség feladatot rejt-e magában, így is felelhetünk: aki az iskolában van, nyilván van még mit tanulnia – így aki ezen a földön él, valószínűleg annak is.

Az iskolában se jó, ha büntetésről beszélünk, amikor valaki egy nagy próbatétel, például az érettségi előtt áll – és hasonlóképpen kell elképzelnünk a kórképek által felállított vizsgákat. És persze ez hasonlóan érvényes az élet többi problémájára, krízishelyzetére is.

A gyermeknek az anyaméhben átélt súlytalanság-, valamint messzeség-, tágasság- és bőségélménye után mégiscsak el kell valamikor hagynia ezt a Paradicsomot, ha feltartóztathatatlanul közeleg a szülés ideje – és ezért senki nem hibáztatható. A könnyed-játékos gyermekkor természetes módon a pubertással végződik, s ekkor sem hibáztathatunk senkit, mint ahogy akkor sem, amikor az életünk első fele a változás katasztrófájába torkollik (gör. he katastrophe = „fordulópont”). Még ha sokan negatívan értelmezve, katasztrófának tekintik is ezeket a fordulópontokat az ember életében, akkor sincs értelme vétekről és vétkesről beszélni. Ezek az életválságok ugyanúgy értelmezhetők, mint a betegségek, miután általában ugyanúgy tünetekkel járnak. Mivel ezeket a tüneteket a Sorsfordulók: Az életválság mint az újrakezdés lehetősége című kötetben részletesen tárgyaltuk, a jelen kézikönyvben csak a testi tünetekkel együtt járó problémákat dolgozzuk fel. Azoknak a feladatoknak a fel- és elismerése, amelyeket az élet betegségek formájában tartogat számunkra, már önmagában véve is komoly feladat; másokkal közölni a megoldandó feladatokat még nehezebb, és ha nem kapunk erre felhatalmazást, egyszerű tolakodásnak számít. A terapeuták gyakran engedik meg maguknak ezt a viselkedésformát, amely azonban csak akkor jogos, ha nem becsmérlő jellegű. Ahogy már többször utaltunk rá, a bűntudatkeltés koncepciója nem hozható összefüggésbe a terápiával, és aki végleg nem képes ettől elszakadni, az inkább magának tegye fel a kérdést: „Mivel tartozom a saját jövőmnek?”

A test mint őszinte tanítómester sokat tud ebben segíteni. Hagyjuk tehát, hogy megszólítson és tanítson minket, fogadjuk el mint a legbeszédesebb terapeutát, aki egész életünkön végigkísér, és jegyzőkönyvet vezet mulasztásainkról, ballépéseinkről. Testünk könyvként szolgál számunkra, amelyből olvashatunk, és megtudhatjuk, mi hiányzik nekünk. Ha pedig megtanulunk helyesen kérdezni, közölni fogja velünk, hogy miként segítsünk rajta, vagyis önmagunkon, és így hogyan válhatunk saját magunk gyógyítójává. A kérdés, hogy „Hol követtem el a hibát?”, az élet iskolájában is segítségünkre van, és a gondolatot – továbbfűzve – így is értelmezhetjük: „Hol tévesztettem szem elől életem értelmét, vagyis életmandalám középpontját?” (A „célt téveszteni” kifejezésre a görög nyelv ugyanúgy a hamartaneint használja, akárcsak a „vétkezni” esetében.)

Ebben az összefüggésben tehát minden bűnnek számít, ami elvisz, eltávolít bennünket középpontunktól. Megfordítva viszont: minden egyes lépés a középpont felé az ellenkezőjét jelentheti, vagyis a bűn eltörlését, tehát azt az utat, amelyre Krisztus is visz bennünket. Ebben a tágabb értelemben nem is létezik bűn abszolút, objektív értelemben, hanem csupán relatíve, a személyes életcélunkhoz mérten.

Korántsem kell minden, ebben a könyvben leírt szabálynak valamennyi esetben igaznak bizonyulni, de a tapasztalatok azt mutatják, hogy test és lélek történései a legtöbbször összefüggést mutatnak. Hogy felismerjük ezt a párhuzamot, kellőképpen mélyen kell belemerülnünk a témába. Ez a könyv legfeljebb csak ajánlatot tehet egy probléma megközelítésére, de mindenkinek magának kell megtalálnia, mi is áll a saját problémájának az előterében. Aki csak azt olvassa ki az értelmezésből, ami a saját szájíze szerint való, az elszalasztja az értelmezés legnagyobb lehetőségét, mert az árnyak csak akkor leplezhetők le, ha készek vagyunk kinyitni a fülünket arra is, amit nem feltétlenül szeretnénk meghallani önmagunkkal kapcsolatosan.

Az elmúlt húsz évben, amely idő alatt mintegy kétmillió példány talált olvasóra, felhasználóra, nagy mennyiségű levél is érkezett hozzánk, amelyek többségükben egy közös, feltűnő mintát követnek. A bevezető mondatban a levélírók általában elismerően nyilatkoznak, mivel az egész családjukra ráismertek a könyvben a tünetek leírásánál – különösen a problémás kapcsolatok esetében, mint amilyen az anyósi vagy partneri viszony. Majd ezt követően arról panaszkodnak, hogy éppen a saját kórképük esetében nem helytállóak a megadott értelmezések. Ezt elmondásuk szerint pontosan tudják, mivel már ki tudja, hány éve foglalkoznak a témával. Összességében ezek a levelek a nagy többségre vonatkozó értelmezések esetében igen széles körű egyetértésről tanúskodnak, viszont az egyes esetekben vett problémákra vonatkozóan kemény kritika jellemzi őket. A széles körű egyetértés tehát mások tüneteire vonatkozik, az egyes esetekre jellemző kritika pedig szinte kivétel nélkül a saját problémáról szól. Ezért nem árt tudatosítani azt az egyszerű bibliai bölcsességet, miszerint „könnyebb a mások szemében észrevenni a szálkát, mint a magunk szemében a gerendát”. Hiszen az egyéni fejlődés szempontjából mindenképp azok az úgynevezett „szálkák” és „gerendák” a döntő jelentőségűek, amelyeket saját magunknak sikerül kihúznunk.

Az első lépés megtétele abba az irányba, hogy beismerjük hibánkat, sokkal könnyebben megy, ha megértjük, hogy éppen hibáink tartogatják számunkra a legnagyobb fejlődési lehetőséget. Csak akkor kérdeznek meg minket, mi a bajunk, ha betegek vagyunk. Tehát csak ilyenkor tudunk a hiány nyomára bukkanni, és integrálni azt az életünkbe. A betegség tehát már eleve lehetőségként fogható fel. Ennek a kötetnek a segítségével azon dolgok keresésére indulhatunk, amelyek megfosztanak bennünket az egészség érzésétől, vagyis amelyek testi-lelki szinten hiányt okoznak bennünk. És mondanunk se kell, minden egyes hiba, amely hozzásegít, hogy egy-egy hiányzó részt újra beépítsünk a lelkünkbe, egy-egy lépés a valódi egészség felé.

A betegség képében egy, a tudattalanba süllyedt ősprincípium vagy megoldatlan ősprincípiumok mintája testesül meg. Ebből az „árny” témakörből felismerhetővé válnak mind az ősprincípiumok (bolygók), mind pedig azok a lehetőségek, amelyek segítenek megtenni a szükséges lépéseket saját fejlődésünk útján. A fő részben található „feloldás” olyan lehetőségeket kínál, amelyeknek a segítségével lelki szinten valósíthatjuk meg ugyanazt az archetípusos mintát, amelyet betegségünk elénk tár, és így nem kell testi szinten megvalósítani azt. Ily módon saját életfeladatainkhoz is közelebb kerülhetünk. A „feldolgozás” rész arra vonatkozóan ad tanácsokat, hogy miként közelítsünk a lehető legbölcsebben a kórkép mögött rejlő témakörhöz. Konkrét terápiás javaslatokat csak akkor csatoltunk az egyes témakörökhöz, ha azok közvetlenül hozzájárulnak az értelmezéshez. Amennyiben már kidolgozott programok állnak a rendelkezésünkre, az irodalmi listában találunk utalást azokra – így például a kazettákra, amelyek bizonyos betegségekkel kapcsolatos közvetlen utalásokat vagy meditációs gyakorlatokat tartalmaznak.

A feldolgozásra és feloldásra vonatkozó tanácsok mindenekelőtt a homeopátiás gondolkodást tükrözik, és csak kivételes esetben hivatkoznak az allopátiás{8} (ellenpólusos, ellentétes) módszerekre – persze mindkét irányzatnak vannak elfogult követői az orvostudományban, nincs is ebben semmi rendkívüli. Amit viszont feleslegesnek és elfogadhatatlannak találok, az a terapeuták és a páciensek polarizálására, szétválasztására irányuló szándék, holott nyilvánvaló, hogy mindkettőjüknek megvan a saját feladatuk, és mint általában az ellentétes pólusok, sokkal jobban egymásra vannak utalva, mintsem hogy egymás nélkül létezhetnének. Az allopátia életet tud menteni, ezáltal pedig a medicina egyik legnemesebb feladatát képes betölteni; viszont nem képes gyógyítani. A homeopátia ezzel szemben képes gyógyítani, ami a krónikus betegségek gyógyításának lehetőségeit is magában foglalja; ezzel szemben akut esetekben nem tudunk vele életet menteni.

(...)

A rövidítések jegyzéke

Doh. = A dohányfüst pszichológiája

Frau. = Frauen-Heil-Kunde (Nőgyógyászat)

Herz. = Herz(ens)-Probleme (Szívproblémák)

Lél. = A lélek nyelve a betegség

Mensch. = Der Mensch und die Welt sind eins (Az ember és a világ egy és ugyanaz)

Sors. = Sorsfordulók: Az életválság mint az újrakezdés lehetősége

Súlypr. = Súlyproblémák

Út. = Út a teljességhez

Ver. = Verdauungsprobleme (Emésztési problémák)

Mkass. = Meditationskassette (Meditációs kazetták)

Vkass. = Vortragskassette (Hangrögzített előadások)

→ = utalás egy másik szócikkre

1. RÉSZ

Testtájak és szervek
jegyzéke

A

Achilles-ín

Szimbolikus jelentés: az elrugaszkodás képessége lelki szinten, előrehaladás, felemelkedés; a test legerősebb kötege, amelyen a sarok teljes izomzata függ; klasszikusan gyenge pont: sebezhetőség (Akhilleuszt anyja a sarkánál fogva tartotta, amikor megmártotta a Halhatatlanság vizében, és így ez a rész sebezhető maradt).

Feladat, témakör: talpra állítani valakit vagy valamit, valaminek a nyitjára rávezetni, lehetővé tenni a haladást és a felemelkedést.

Ősprincípium: Merkúr-Uránusz.

Irod.: Lél.

Adamantin

(lásd: Fogzománc)

Agy

(lásd még: Kisagy, Nagyagy)

Szimbolikus jelentés: kommunikáció; logisztika; a központi irányítás helye, archívum és könyvtár (emlékezet).

Feladat, témakör: a kommunikáció belső koordinálása, a külvilággal való kapcsolatteremtés levezénylése, a test ún. „fővárosának”, a fejnek az irányító központja; tervezés, irányítás, feldolgozás, koordinálás, archiválás.

Ősprincípium: Merkúr, Uránusz (szellemesség, sziporkázás).

Agyalapi mirigy

(hipofízis)

Szimbolikus jelentés: fontos, a hormonokért felelős agyfüggelék, a hormonok kormányzóhelye (parlamentje): a legmagasabb szintű harmónia és alkalmazkodás.

Feladat, témakör: belső világunk irányítása, összhangba hozza belső világunkat a külvilággal; az anyagcsere-egyensúly (homeosztázis) fenntartása a visszacsatolás segítségével: irányítás és ellenőrzés (kibernetikus rendszer).

Ősprincípium: Merkúr.

Ágyékcsigolya

(lásd még: Gerincoszlop)

Szimbolikus jelentés: az élet legfőbb terhét (el)viselni; kettős teher: stabilitás és mozgékonyság, amit a gerinc és az oszlop kifejezések is hangsúlyoznak; a világtengely problémás területe (a porckorong-előreesések 95 százaléka ebben a régióban történik), ahol a konfliktusok az alsó medenceimpulzusok (ösztönök) és a felső impulzusok (szív, fej) között alakulnak ki.

Feladat, témakör: mind a fizikai súly, mind pedig az egzisztenciális felelősség terhét viselni, illetve elviselni, felsőtestünk „hordozása” egy életen keresztül; a szent alapzat (os sacrum = keresztcsont) és a világtengely összekapcsolása.

Ősprincípium: Szaturnusz-Plútó.

Irod.: Säulen der Gesundheit (Az egészség tartópillérei).

Agyfélteke, bal oldali

Szimbolikus jelentés: „férfias oldal”, „férfias agy”.

Feladat, témakör: az intellektus általi irányítás, értelem, ész (lat. ratió), elemzés, felismerés, megnevezés.

Ősprincípium: Merkúr-Nap.

Agyfélteke, jobb oldali

Szimbolikus jelentés: „női oldal”, „nőies agy”.

Feladat, témakör: holisztikus gondolkodás, globális látásmód, minta- és formaérzék, intuíció és kreativitás közvetítése.

Ősprincípium: Hold-Vénusz.

Agyhártya

(kívül: dura mater; középen: arachnoidea; közvetlenül az agyon: pia mater)

Szimbolikus jelentés: „csomagolás”, a központ védőburka a „kemény anyán” (dura mater), aki kívülről „anyáskodik” a központon (és a koponyatető csonthártyája is egyben); a „ jámbor anya” (pia mater) mint anyagcseremembrán közvetlenül az agyon helyezkedik el, és lágyabban „anyáskodik” felette; a pia mater és az arachnoidea (pókhálóhártya) között helyezkedik el az agyi folyadék (→ Agyvíz) mint egyfajta ütközőzóna, így tehát az inkább férfias agyközpontot minden oldalról egy nőies, lelki irányultságú hidroszféra veszi körül.

Feladat, témakör: védelem, szigetelés, vízágyba helyezés védelmi célból, ütköző funkció, ellátás, lelki védőburok; a craniosacralis ritmus közvetítése.

Ősprincípium: Szaturnusz, Hold.

Agytörzs

(lásd még: Limbikus rendszer, amely az agytörzs legnagyobb részét kiteszi)

Szimbolikus jelentés: eredeti koordináció, a legelső számítógép modellje; a törzsfejlődés szempontjából az öreg agy, amely a legősibb életfolyamatokat (pl. légzés) hivatott szabályozni; agytörzs = az agy törzse, amelyből minden ág kinőtt (beleértve a nagyagyat is).

Feladat, témakör: a szervezetből jövő jelzések feldolgozása és összehangolása a külső környezettel; a túléléshez szükséges életfolyamatok szabályozása.

Ősprincípium: Plútó.

Agyvíz

(liquor cerebrospinalis)

Szimbolikus jelentés: a központ és a kirendeltségek nedves (lelki) védőburka.

Feladat, témakör: a szervezet szabályozó központjainak burka, rázkódás és ütődés elleni védelme, izolálása, átmosása és ellátása.

Ősprincípium: Hold.

Ajak

Szimbolikus jelentés: érzékiség (kóstolgatás, becézgetés, csók); a belső dolgok napvilágra hozása (ti. az ajak a nyálkahártya része, amely kifelé is láthatóvá válik); felső ajak = szellemi, lelki beállítottság, alsó ajak = érzékiség; dús ajak = vitális érzékiség, keskeny ajak = számító értelem; kemény ajak = kemény, követelőző jellem; puha, nedves ajak = odaadás, lágyság.

Feladat, témakör: beszéd (a szavak formálása); érzéki kommunikáció; az ételekkel (kóstolgatás) és más ajakkal (csók) történő érzéki kontaktus felvétele.

Ősprincípium: Vénusz-Hold.

Alkar

(lásd még: Kar)

Szimbolikus jelentés: emelőerő, „valakit felemelni”; legyőzni a világot.

Feladat, témakör: megkapaszkodni; megtartani; „behozni a világot”; létrehozni; cselekvő képesség.

Ősprincípium: Merkúr.

Irod.: Säulen der Gesundheit (Az egészség tartópillérei).

Áll

Szimbolikus jelentés: akaraterő, érvényesülési képesség, céltudatosság (a férfiaknál a kecskeszakáll csak megerősíti ezeket az aspektusokat → Szakáll).

Feladat, témakör: érvényesülés, önfenntartás.

Ősprincípium: Mars-Szaturnusz.

Állkapocs

(mandibula; alsó állcsont)

Szimbolikus jelentés: fegyverarzenál, alsó fogsorunk (alsó fegyvertárunk) mozgékony bázisa; mint állunk alapvető szerkezeti eleme a hatalom és az akaraterő, valamint az érvényesülési képesség kifejezőeszköze.

Feladat, témakör: tartást ad számunkra: „átrágja magát valamin”, „nagyot harap” (valamiből); a rágás lehetővé tételével egy időben beindítja az emésztést is; az elkapott zsákmány fogva tartása; a csapda végleges bezárulása.

Ősprincípium: Mars-Szaturnusz.

2. RÉSZ

Tünetek
jegyzéke

A

Abortusz

(lásd: Vetélés)

Abortuszgondolatok

Testi szint: anyaméh (termékenység, védelem).

Tüneti szint: a meg nem született gyermek tudatos elutasítása; félelem az anyaszereptől; félelem a kihívástól (mind testi, lelki, szellemi, mind pedig szociális téren); tudat alatt beengedni valamit, amiért később nem akarunk felelősséget vállalni, nem akarunk eleget tenni a kihívásnak; képtelenek vagyunk válaszolni az élet feltett kérdéseire.

Feldolgozás: óvakodjunk a bírálatoktól, ehelyett inkább tanuljuk meg átlátni a mindenkor uralkodó értékrendszerek viszonylagosságát (pl. háborúban a szándékos emberölésért kitüntetés jár); szabad teret hagyni saját magunk számára; felismerni magunkban az egyéni fejlődés lehetőségét a terhességtől függetlenül, és a fejlődésnek azon lehetőségeit, amelyeket a terhesség magában hordoz (pl. felnőtté válás); válaszolni a kihívásokra; a gyermek utáni tudatos, illetve tudat alatti vágy közötti konfliktus harmonizálása; olyan meditációk, amelyekben választ kaphatunk, hogy mely szerepnek van helye az életünkben az anya, a lány és a nő szerepe közül; az ego-témakör tudatosítása.

Feloldás: az ezoterikus filozófia szerint az életet nem lehet se teremteni, se megszüntetni, nincs kezdete, nincs vége, egyszerűen létezik: van; nyitottá és befogadóvá válni a sors komoly kihívásaival szemben: odaadás és felelősség; valóban felnőtté válni: önmegvalósítás (önmagunk = én + „árnyaink”).

Ősprincípium: Hold-Szaturnusz-Plútó.

Irod.: Sors.

Ablatio retinae

(lásd: Retinaleválás)

AB0-inkompatibilitás

(lásd: Vércsoport-inkompatibilitás)

Abúzus

(lásd: Mértéktelenség)

Acanthosis

(a tövissejtek burjánzása a bőr felső rétegén; acanthosis nigricans = fekete psoriasis; hyperkeratosis = fokozott elszarusodás)

Testi szint: bőr (határ, kapcsolatteremtés, gyengédség).

Tüneti szint: páncél növesztése a test érzékeny területein (a tövissejtek számának megnövekedése), a legérzékenyebb területek védelme a bőr sötét elszíneződése által (rendellenes pigmentálódás főleg a nyakon, a hónaljban, a lágyéknál, a könyökön, az anogenitális területen és az ajkakon); magunk álcázása, elrejtése a csúfság álarca mögé (szemölcsös, bibircsókos bőr, fokozott elszarusodás).

Feldolgozás: a sérülésektől való félelem őszinte bevallása (különösen az érzékeny pontokon); tudatos védelmi rendszer kiépítése; a különösen gyenge pontok megerősítése.

Feloldás: életünk érzékeny területeinek, illetve gyenge pontjainak tudatos védelme.

Ősprincípium: Szaturnusz – Vénusz - Szaturnusz.

Acathisia

(nyugodt ülési képtelenség)

Testi szint: agy (kommunikáció, logisztika), mozgatórendszer.

Tüneti szint: (az alapszituáció tisztázása és értelmezése) irányvesztés, körbe-körbeforgás, az ösvényről való letérés, pl. az → Alzheimer-kór esetében (Lél).

Feldolgozás: szellemi-lelki tájékozódási gyakorlatok; olyan táncok, amelyek körkörös mozgással haladnak, mint pl. a keringő vagy a körtánc, mandalafestés és -meditáció mint tudatos rituálé; tudatos elindulás (miközben a legnagyobb cél, az egység lebeg a szemünk előtt).

Feloldás: tudatos bizalom az élet körkörös mivoltában (mandala); nyíltság minden irányban; meditálni Hérakleitosz híres mondásán: panta rhei (minden áramlik).

Ősprincípium: Uránusz-Jupiter.

Achilles-ín-szakadás

(lásd még: ínszalagszakadás)

Testi szint: Achilles-ín (lelki elrugaszkodási készség, előrehaladás, felemelkedés), sarok (gyenge pont), szalagok, inak (a mindent tartó kötelek).

Tüneti szint: az íj túlfeszítése, túl nagy ugrások; visszakényszerülés a szürke tények talajára; hübrisz = vétek: az illető valami túlságosan vakmerő, elbizakodott vagy irreális dolgot vett a fejébe; érzelmek által vezetett cselekvésminták; becsvágyból vállalt feladatok hirtelen megszakítása; a becsvágy ebben az esetben csapdává vagy béklyóvá válik, ami pont a mindent tartó kötél, vagyis az Achilles-ín szakadásából adódik.

Feldolgozás: gondolkodási szünet beiktatása; fontos, hogy most ne vállaljunk nagy ugrásokat, inkább lelkileg hagyjuk magunkat elragadni oda, ahová igyekszünk; fel kell ismernünk, mi taszít minket szerencsétlenségbe, amit fel kell adnunk; át kell gondolnunk a testi és szellemi elrugaszkodások, bakugrások, túlkapások következményeit, és meg kell tanulnunk elfogadni azokat.

Feloldás: elegendő időt hagyni magunknak; gondolkodási idő beiktatása az előttünk álló aktív időszak előtt, hogy megfelelő módon felkészülhessünk cselekedeteinkre; használjuk fel a külső nyugalmat a belső aktivitáshoz (belső ugrások, szellemességek); kis lépésekkel törekedjünk a nagy célok felé.

Ősprincípium: Szaturnusz-Mars-Jupiter.

Irod.: Lél.

Achromatopsia

(lásd: Színvakság)

Achylia

(nedvhiány, gyomorsavhiány)

Testi szint: gyomor (érzelem, befogadóképesség).

Tüneti szint: a férfias (marsi) emésztési, lebontási képesség hiánya.

Feldolgozás: a heves, „savas” reakciók elhagyása az otthonunkkal (Hold) kapcsolatos dolgokban; a „savanyú” dolgok, vagyis a gyomorsav a gyomorba való, nem pedig az emberi reakcióinkban kell megnyilvánulnia, ezért fontos ennek helyretétele.

Feloldás: az érzelmi tartomány „férfias boncolgatástól” mentes megélése; ahelyett hogy a világ eseményeit „savanyúan” szemlélnénk, meg kell tanulnunk ítélet nélkül, egyszerűen befogadni és feldolgozni azokat.

Ősprincípium: Mars (sav) - Hold (gyomor) - Szaturnusz (hiány).

Irod.: Ver.

Acidózis

(elsavasodás)

Testi szint: testfolyadékok, folyadékrendszerek (lelki témák).

Tüneti szint: a férfias pólus túltengése fölborítja a testfolyadék (lélek) egyensúlyát (a sav taszítja a H+-ionokat, míg az ellenpóluson a lúg magához vonzza és felszívja azokat); elsavasodás mind a mikro-, mind pedig a makrokozmoszban (az izmok merevsége, reuma a mikrokozmoszban; savas esők, savas talaj és az erdők kipusztulása a makrokozmoszban).

Feldolgozás: a lélek érvényre juttatása férfias eszközökkel; a női test, illetve Természetanyánk lényegének alaposabb vizsgálata, hogy kivezető utat találjunk az egyoldalúságból.

Feloldás: a férfias pólus elismerése, elfogadása és megvalósítása; mind a külvilág, mind pedig belső világunk (szervezetünk) elsavasodásában felismerni a feladatot, hogy a férfias pólust felszabadított valójában felhasználjuk a mizéria felszámolására, amit annak negatív (felszabadítatlan) jellegével hoztunk létre; a spiritualitás megvalósítása a „gúzsba kötő” materializmus ellenpólusaként, amely bár természeténél fogva nőies energia, a férfias pólus negatív, felszabadítatlan oldala gátlástalanul propagálta azt; távolabbi cél az ellenpóluson: harmónia létrehozása a férfi- és női oldal között.

Ősprincípium: Mars.

Irod.: Mensch., Wege der Reinigung (Tisztítókúrák).

Adams-Stokes-légzés

(az agy oxigénellátásának vészes lecsökkenése)

Testi szint: a légzőközpont károsodása szívproblémák, agyvérzés vagy mérgezés következtében; a fizikai halál előtti légzés; légzőközpont = kicserélődés, a polaritás törvénye.

Tüneti szint: kiesés a ritmusból, küzdelem egy kilátástalan helyzetben (Herz.).

Feldolgozás/feloldás: mivel a feloldás az érintett páciens részéről már aligha lehetséges, a rokonság, a kísérők számára a végső elengedés a megoldás, vagyis a páciens hozzásegítése a test tudatos elhagyásához: misék, oratóriumok lejátszása a betegszobában; felolvasás a Tibeti halottaskönyvből vagy a Bibliából.

Ősprincípium: Szaturnusz-Merkúr.

Irod.: Lél.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

csomagkuldo@edesviz.hu
00-36-1-320-3642
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ MAGAZIN
EZOTÉRIA • SPIRITUALITÁS • ÉLETMÓD

Interjúk a szerzőkkel, érdekességek a könyvtémákról csak nálunk!

www.edesviz.hu

{1} A Krankheit als Weg című kötetről van szó, amelyet Dahlke Thorwald Dethlefsennel közösen írt, s amelynek magyar címe (jelentésében is) eltér az eredetitől – a Ford.

{2} Magyar nyelven 1991-ben jelent meg először – a Szerk.

{3} Freud tanítványa, az ún. logoterápia megalapítója – a Szerk.

{4} Dahlke az árnyék, árnyoldal, árnyak birodalma kifejezéseket vallásos-spirituális, filozófiai értelemben használja: a tudatalattinkat, a nem látható világot, a „sötét oldalt" jelentik – a Szerk.

{5} Osztrák publicista – a Szerk.

{6} A szerző itt az etimológiai jelentéstartalomra utal, miszerint a magyarban, miként a németben is, a „szükség/szükséges" kifejezések tartalmazzák a szűk/szűkség kifejezést, amely valaminek a hiányát jelenti, s ily módon utalhat a betegségre általában. Ezért ezeket a kifejezéseket, amelyek a magyarban is értelmezhetők, ugyanúgy kurzív betűkkel kiemeltük – a Ford.

{7} Német ideggyógyász; Füst Milánt is kezelte – a Szerk.

{8} Allopátia alatt a szerző a gyógyszeres és sebészi ellátást érti, amelyek ellentétest az ellentétessel gyógyítanak, szemben a hasonszenvi gyógymóddal, a homeopátiával – a Szakl.