A. J. CHRISTIAN

MIT KERESETT
ISTEN
A HÁLÓSZOBÁBAN?

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

Szerkesztette Molnár Eszter

Copyright © A. J. Christian, 2004

Hungarian edition © Neemtree Corporation AG., 2014

Cover design © Neemtree Corporation AG., 2004

Minden jog fenntartva. A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve az internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Borítót készítette El Greco Kft.

Elektronikus változat: Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-321-6 (epub)

ISBN 978-963-529-322-3 (mobi)

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

BEVEZETŐ HELYETT

Akik találkoztak A mit keresett ISTEN a nappalimban? című könyvvel, tudják, ki vagyok, a többieknek viszont először is bemutatkoznék. A nevem Edward, Edward Perry. S noha elég egoista vagyok egy kis májhizlaláshoz, ez a könyv sem rólam, hanem egy nálam jelentősebb… nem, inkább hatalmasabb… nem, ez sem jó kifejezés… igen, egy nálam valóságosabb egyéniségről fog szólni. Mert hát Christian nem nagyobb vagy több nálunk, egyszerűen csak más. Ezek persze most az ő szavai, mivel én elég egoista vagyok ahhoz is, hogy hatalmasabbnak és jelentősebbnek lássam magamnál. Valahol a lelkem mélyén tudom, hogy neki van igaza, tudom, hogy eredendően Egységben, a másság azonosságában létezünk, de ő akkor is nagyobb mindennél, mit ép ésszel fel tudok fogni.

Annak ellenére, hogy leginkább a krónikás szerepét játszom a történetben, néhány szóban beszélnem kell magamról, hogy mindazok, akik nem olvasták a fent említett művet, megérthessék a történteket.

Nos, személyemet amolyan kereső emberként jellemezném. Az elmúlt évtizedek alatt a létezés lehető legszélesebb spektrumán – tudománytól a vajákosságig, materializmustól a misztikusságig – próbáltam válaszokat találni az öntudatra ébredt lények örök kérdéseire. Honnan jöttünk, hová megyünk, mi van a halál után és a születés előtt… gondolom, hasonló kérdések gyötörték Önöket is, hisz ha nem így lenne, nem olvasnák e sorokat. Nekem „szerencsém” volt: harminc esztendő küszködése után találkoztam valakivel, aki nem akart utat mutatni, nem akart igazságokat belém verni, hanem csak hagyta, hogy észrevegyem azt, ami Van.

Csak hagyta, hogy önmagammá váljak.

Csak hagyta, hogy éljek.

Már az első találkozásunk után elhatároztam, hogy Christian szavait megosztom a világgal. Diktafonnal rögzítettem a beszélgetéseinket, majd mikor az időm engedte, a szöveget bepötyögtem a számítógépembe. S noha kínos pontossággal igyekeztem visszaadni az eseményeket, e hat nap történetét kihagytam az első könyvből, pedig őszintén bevallom, ekkor tanultam a legtöbbet. Misztikusabbnál misztikusabb indokokkal is takarózhatnék, de az az igazság, hogy az életem olyan eseményeket produkált, amelyeket nemhogy Önök, még önmagam előtt sem mertem felvállalni. Ma már csak nevetek az egészen, de akkor elképesztően szégyelltem és utáltam azt a fickót, aki a bőrömben élt.

Hogy átérezzék a helyzetemet, tudniuk kell: amikor Christian megjelent az életemben, már huszonöt esztendeje nős voltam, huszonöt esztendeje egyetlen nővel osztottam meg a mindennapokat. Nem akarok a konzervatív erkölcs díszpéldányaként tetszelegni: az egyetemen éppúgy megléptem a magam őrültségeit, mint bármelyik egészséges fiatal. De miután kimondtam az „igent”, lezáródott életem viharos korszaka; házasságom alatt nem akadtam össze a szebbik nemmel. Nem mondom, kísértések voltak, de sosem adtam be a derekam. Erre valahol büszke is vagyok, valahol pedig…

Talán kitalálták, mi történt: ’97 őszén megismerkedtem egy csodálatos nővel. Első látásra felizzott köztünk valami. Létezése elemi erővel korbácsolta fel lelkemet: mindent eldobtam volna, hogy aztán mindent újra megszerezzek, mindent el akartam venni tőle, hogy aztán mindent megadhassak neki. Teljesen kiütöttem magam; sosem hittem volna, hogy vén fejjel képes leszek ilyen érzésekre. S noha a szerelem minden fájdalmát és gyönyörét átéltem, noha szenvedtem, mint egy kutya, azt a bizonyos határt képtelen voltam átlépni: szerelmemnek még a kezét sem fogtam meg soha. Természetesen az elfojtásnak meglett a keserű gyümölcse: a megismerkedésünket követő héten már enni, aludni sem voltam képes. Ráadásul kibeszélni sem tudtam magamból a problémát, mivel gátlásaim lakatot tettek a számra. Meglehet, hogy még ma is csendben emészteném magamat, ám valamelyik este Charlie barátom betoppant egy különleges aromájú teával. Hamarosan a nemes ital élvezetébe és az elégedettség szivarfüstjébe temetkeztünk, s noha cimborám ereiben nemes őseinek vére csörgedezik, az áhítat csendjét a következő szavakkal törte meg: – Miért nem mondod el, hogy mi a baj, te nagyra nőtt ökör?!

Ennek a kedves kérésnek nem tudtam ellenállni. Miután elmeséltem a történetem, egy kicsit megkönnyebbültem. Charlie noszogatott, hogy beszéljek Christiannal, de nagyon nem fűlött hozzá a fogam: csalódtam magamban, és féltem, hogy ő is csalódni fog bennem. Természetesen akkor is tudtam, hogy mekkora szamárságokkal van tele a fejem, de nem voltam képes egyetlen értelmes gondolatra sem. Végül Christian kérdezett rá, hogy mi a baj – s a szeme villanásából láttam, tisztában van vele, mi játszódik le bennem.

Miután felvázoltam neki a helyzetet, mindössze annyit mondott, hogy utazzunk el néhány napra. Előbb a szót szó, utóbb tett követte, amelynek eredményeképpen november 22-én nekivágtunk a világnak.

Most már kellemes nosztalgiával gondolok vissza az eseményekre, de akkor olyannyira el akartam felejteni az egészet, hogy még a kazettákat is a szekrény mélyére száműztem. Végül sikerült az egóm fölé kerekednem: mire a Mit keresett ISTEN a nappalimban? ’98 tavaszára megkapta végleges formáját, megszületett ez a kézirat is. De még akkor sem akartam a nyilvánosság elé tárni a történteket; emlékszem, amikor az utolsó simításokat végeztük a szövegen, a december 6-i fejezet bevezetőjénél igencsak gondolkodóba estem. Nem akartam hazugságot látni a könyvben, de az igazságot sem. Végül egy kis „csúsztatás” – ezt a kifejezést egy házasságszédelgő barátnőmtől tanultam – mellett döntöttem: nem hazudtam, csak nem mondtam el mindent. Akkor a feleségem valóban elutazott a bátyámékhoz, én viszont Christiannal hét napot a hegyekben töltöttem. Nyolcadnapra hazamentem, egy kicsit elmeditálgattam az élet és a világ fonákságain, majd csatlakoztam a családomhoz.

Ezért a kis csalásért mindenkitől elnézést kérek, de mint ahogy már említettem, nem mertem kiteregetni a szennyest. S hogy most miért mesélem el mégis? Egyrészt, mert Christian olyan örök kérdésekre – párkapcsolatok, szerelem, szexualitás stb. – adott válaszokat, amelyek mindannyiunk életében jelentős szerepet játszanak, másrészt pedig, mert az eltelt idő alatt fel tudtam dolgozni az eseményeket, képes voltam szembenézni magammal és a tetteimmel. Egyszer csak rádöbbentem, hogy nincs miért szégyenkeznem, s hogy itt az ideje őszintének lenni, őszintének önmagamhoz és Önökhöz.

Úgy gondolom, mindannyian megérdemeljük.

Annak ellenére, hogy nagy öröm volt hallgatni Christiant, a valódi élményt nem szavai, hanem jelenléte és cselekedetei adták. S mivel közvetlensége, szeretetteljes humora minden tanításnál többet jelentett – noha gyakran elképesztő erővel nyitotta fel szemem, minden agresszivitás és türelmetlenség hiányzott belőle –, ezért igyekeztem a beszélgetések közben zajló eseményeket is papírra vetni.

Mivel Christian teljesen hétköznapi kifejezésekkel, könnyen érthetően beszélt, hajlamos voltam egy vállrándítással és „Ezt már én is tudom!” felkiáltással elsiklani az apró részletek felett. Csak a kazetták sokadik visszahallgatásánál vettem észre, hogy egyetlen apró mondatának is mekkora jelentősége van. Elképesztően tudta megfogalmazni a mondanivalóját: sokszor a leglényegtelenebbnek tűnő szavak vittek előre a megértésben, miután egyszer csak leesett a tantusz. Javaslom, időnként böngésszék át újra a szöveget, mert meglátják, hogy minden olvasásra egy teljesen más könyvet tartanak majd a kezükben.

Hát, azt hiszem, ennyi elég belőlem. Gondolom, többükben felmerült a kérdés, végül mi történt a szerelmemmel és a házasságommal. Nos, hogy ne csigázzam Önöket, elárulom: együtt maradtunk a feleségemmel, nagyobb szeretetben és teljességben, mint valaha. Döntésemben Christian nem befolyásolt – szokásához híven nem mondta meg, mit tegyek, egyszerűen csak felvázolta a lehetőségeket, majd hagyta, hadd válasszak magamtól –, és a lelkiismeretem sem játszott benne szerepet. Hogy akkor miért maradtam mégis?

Mert egyszerűen így döntöttem.

Életemben először: tudatosan.

SZÜLETÉS ◊ EGO

1997. NOVEMBER 22. KORA REGGEL

Már napfelkelte előtt elkezdtem készülődni. Nem mintha ennyire korán kelő lettem volna – igaz, majd egy hete képtelen voltam aludni – csak nem akartam találkozni az asszonykámmal. Féltem, ha a közelembe kerül, egyből tudni fogja, mit rejtegetek előle. Természetesen már napok óta kérdezgette, hogy mi a bajom, és én természetesen mindig csak annyit mondtam: „Semmi…”

Pedig gyűlölök hazudni.

Noha lábujjhegyen lopakodtam, nem bírtam megszökni: az én kis feleségem is felkelt, és segített csomagolni. kedves volt, nem pörölt a korai kelés miatt, nem faggatózott, hogy miért megyek el Christiannal napokra – bevallom, nem mertem a szemébe nézni.

Amúgy nagyon jól jött a segítsége, mert a nagy kapkodásban mindent otthon hagytam volna. Miután sikeresen túlléptem a bepakolás ördögi problémáján, elviharzottam otthonról. A város túloldalán felvettem Christiant, majd teljes gázzal megindultunk nyugatnak, a hegyek felé. Fogalmam sem volt, hová megyünk, nem tudtam, hol fogunk éjszakázni, de nem is érdekelt: annyira lefoglalt az őrlődés, hogy azt sem tudtam, fiú vagyok-e vagy lány. S noha hihetetlen feszültséget sugároztam magamból – szabályosan remegett a gyomrom –, Christian ugyanolyan könnyed és boldog volt, mint mindig. Sőt! Egyszerűen úgy viselkedett, mint egy nagyra nőtt óvodás. Mindent megbámult az út mentén, minden érdekelte, amit látott, és minden élményét megosztotta velem is. Megállás nélkül beszélt, majd amikor elfogyott a látnivaló, amikor már azt hittem, nyugton marad végre, bekapcsolta a rádiót, és nekiállt énekelni!

Őszintén bevallom, nem sok híja volt, hogy elkezdjek üvölteni. Nem mintha annyira rossz hangja lett volna (bár nem volt egy Elvis), egyszerűen csak annyira elborultam, hogy magát a Királyt is kilöktem volna a kocsiból. Persze nem szóltam egy árva szót sem – azzal, akit a „mesterednek” tartasz, mégsem kezdesz ordibálni –, nyeltem egy nagyot, és igyekeztem kivárni, amíg magától abbahagyja. Meg is tette – majd egy óra múlva –, de csak azért, hogy elmondjon néhány rém rossz viccet…

S miután megjegyezte, hogy meg kellene tanulnom nevetni, énekelt tovább.

Gusztustalannak találtam, hogy ennyire jó kedve van, miközben én nyakig ülök a szószban. Iszonyúan fájt, hogy bár tudja, mennyire szenvedek, nem törődik velem; egyetlen bölcs tanácsot, egyetlen vigasztaló szót sem mondott. Emlékszem, jól meg is sértődtem, és elhatároztam, hogy büntetésképpen nem szólok hozzá… Jó, jó, tudom, mennyire nevetségesen viselkedtem, de ha az ember dühös, ideges és retteg, elképesztő ostobaságok születnek meg a fejében.

A nagy dúlás-fúlás közepette észre sem vettem, hogy elértük a hegyeket. Ám hiába kanyargott a szerpentin, hiába nőtt alattunk a mélység, annyira lefoglalt a fortyogás, hogy csak akkor eszméltem magamra, amikor egy éles forduló után hirtelen elvakított a nap. Ahogy tudatába kerültem a környezetemnek, a fejemben zakatoló indulatok lecsendesedtek. Az alattunk elterülő táj mintha egy mesekönyvből elevenedett volna meg: a lombhullatta erdő kopasz ágait dér és zúzmara öltöztette fehérbe. Akaratlanul merültem bele egyre jobban a természet szépségébe, s noha már volt hasonló élményem, a „merülés” folyamata valamiért nem állt meg: egyszer csak úgy éreztem, mintha szép lassan felemelkednék a földről. Tudatosságom utolsó morzsájával még félreálltam, aztán kipattantam a kocsiból, és bámultam a csodát: a csípős hideg, a leheletem párafelhői, a varjak károgása és a deres fák kezembe adták a pillanatot.

Előbb állni látszott, utóbb eltűnt az egész világ.

Természetesen akkor nem jelentek meg bennem ezek a szavak, mert nem voltam tudatában a létezésemnek – a mindenség velem együtt olvadt fel a semmiben –, mégis egyfajta különös, elmondhatatlan örömben léteztem. Nem tudom, meddig lehettem ebben az állapotban, akkor tértem magamhoz, amikor Christian egyszer csak megállt mellettem. S noha váratlanul lépett mellém, nem rezdültem össze: földöntúli boldogságomnak még az emléke is elég volt ahhoz, hogy ne zökkenjek ki a nyugalmamból.

Rám mosolygott, kezembe nyomta a diktafont, és megszólalt:

– A Boldogság létezik. Nem tehetsz érte semmit, és nem is kell tenned érte semmit, az akaratoddal csak elfojtod a belőled feltörekvő örömöt. Amikor nyomorultul érezted magad, a boldogtalanságod vélt okát próbáltad megszüntetni. Ám ez sosem vezetett eredményre, szándékod sosem érte el célját. Mindig az idő gyógyította be sebeid; hiába próbáltad eltüntetni a lelkedben tomboló szenvedést, hiába akartál megszabadulni a gyötrelemtől, a kín egyre erősebben ragaszkodott hozzád.

Edward, a szenvedés az ego pestise. Ha egyszer felüti a fejét, tested-lelked minden porcikáját elemészti. Pedig mi köze a szerelmi bánatnak az evéshez, az iváshoz vagy az alváshoz? Semmi – de a szenvedés mégis elvette tőled. Mi köze a kapcsolataid adta örömökhöz, a barátaiddal és a feleségeddel töltött percek boldogságához? Semmi – de a szenvedés ezeket is elvette tőled. S nem azért, mert erősebb nálad. Nem. A boldogtalanság azért tudott maga alá gyűrni, mert a boldogságra való törekvéseddel csak megnövelted erejét.

A szándékkal, hogy megszabadulj a fájdalomtól, valójában a fájdalomra összpontosítottál, teremtő erőd, tudatos figyelmed csak a szenvedés máglyáját táplálta! Egód becsapott a megoldás ígéretével: ahogy lelki szemeid előtt újra meg újra végigpörgetted a helyzeted, ahogy a folyamatosan zakatoló elméddel újra meg újra nekifutottál a problémának, nem tettél mást, mint hogy újra meg újra a lángok közé vetetted magadat. Azt hitted, a fájdalom a megváltás része, ám nem vetted észre, hogy az elmédnek már rég nem megoldás, már rég nem te voltál a lényeges – s mivel az egódnak sosem voltál lényeges, boldogságod, feleséged és szerelmed eltűnt az önsajnálat süllyesztőjében.

Csak a szenvedés maradt.

Tudom, hogy most a beszéd visszahúz, de ha nem rágjuk át ezt a néhány pillanatot, később az egód a magyarázatokkal, a kétkedéssel és a kishitű önmarcangolással elveszi az élmény teljességét. Viszont ha most megértesz, erőt meríthetsz a történtekből, és még több korlátodat feloldhatod, de csak akkor, ha nem fogadod el a szavaimat, ha nem hiszel nekem. Soha ne higgy semmiben. Még bennem se. Tapasztald, éld és élvezd az életet; minden megmutatkozik neked, ha a hiteddel nem takarod el a szemed. (mosolyog) Ha kíváncsi vagy, mi is a szerelem, ha kíváncsi vagy, mit is jelent valójában nőnek és férfinak lenni, ha tudni akarod, miért vagy épp miért nem működnek a házasságok, meg kell értened a személyiséged és az általad boldogságnak nevezett érzés kialakulását. Az már csak hab a tortán, hogy ha tisztába kerülsz az egód „boldogságteremtő” mechanizmusával, el fog oszlani a lelkedben és a magánéletedben forrongó zűrzavar.

Beszédre nem, mindössze egy bólintásra voltam képes.

Mindaz, amiről most és az elkövetkezendő napokban beszélni fogunk, akkor válik érthetővé, ha fel tudod fogni, hogy minden általad ismert és megtapasztalt élményből legalább kettő van. Öröm, bánat, boldogság, szerelem, szexualitás, hűség… egyszerűen mindenből, amit néven tudsz nevezni, kettő van. Létezik egy általad ismert, egoista, és egy nem ismert – csak nagy ritkán, egy picit átélt – egótlan formája. A látszat ellenére egyik sem jobb, vagy követendőbb, egyik sem emelkedettebb vagy istenibb a másiknál, egyszerűen csak más. Az egoista élmények korlátokat teremtenek, az egótlanok feloldják azokat. S noha látom, hogy mi a szándékod, ne törekedj a határtalan élményekre, mert pontosan úgy fogsz járni, mint a boldogsággal: minél inkább akarod a szabadságot, annál észrevehetetlenebbül ver át az elméd, és csak még mélyebb gödörbe taszít. Ha valóban boldog akarsz lenni, ha valóban szeretnéd megélni önmagad, első lépésben – és ezt nagyon sokszor el fogom mondani – élvezd azt, amid most van, élvezd azt, ami most vagy!

Újra hangsúlyozom: az egótlan élmények nem fejlettebbek vagy istenibbek, nem emelnek mások fölé, nem jelentenek kiválasztottságot. Egyszerűen csak arról van szó, hogy minél korlátlanabb vagy, annál inkább eltűnnek az egoista tapasztalatok, hogy átadják helyüket a határtalanabb örömöknek. (nevet) Csak hogy érezd a különbséget: az ego által megélhető boldogság úgy hasonul az egótlanhoz, mint a napóra árnyékmutatója az idő haladásához.

Nos, az a határtalan öröm, amelyet az előbb átéltél, maga volt a Boldogság. A nagybetűs, a szándék, személy, ok és ego nélküli Boldogság. Azért élhetted most át, mert egy pillanatra a személyiséged korlátai nélkül léteztél: egy szívdobbanásnyi időre elvesztetted a tudatos éned határait, és megtapasztaltad a Létezés alapállapotát, a Befogadást. (nevet) Egy kis „csúsztatással” úgy is mondhatnám, hogy megvilágosodtál. S noha most ezeket a pillanatokat új élményként élted meg, valójában volt olyan szakasza az életednek, amikor ebben az állapotban léteztél, csak akkor éppúgy nem tudtál önmagadról, mint ahogyan most sem.

S hogy mikor volt ez?

Hát a születésed előtt.

Születés

A mamád pocakjában egy vagy a Boldogsággal. Szándékosan nem azt mondtam, hogy „boldog vagy”, mert az anyaméhben nem „vagy”: mivel nincs körülhatárolható személyiséged és én-tudatod, nem éled meg önmagad és a világot. Miután magzatként elkezdesz megformálódni, a tudatod szép fokozatosan felolvad atomjaidban, sejtjeidben. A „lelked” az általános közhiedelemmel ellentétben nem belebújik a testedbe, hanem materiális formában is megtestesül: az anyag maga az Energia, a Lélek, a Tudat, az ISTEN.

Ahogy a fizikai megnyilvánulásod egyre markánsabbá válik, ahogy a fejlődő tested egyre több figyelmet igényel, fokozatosan elvész az aktuális tudatosságod. Ez a látszat ellenére szükségszerű állapot: az új csak a régi elhagyásával születhet meg. S noha te a Tudat misztifikált, úgymond „mindent látó” állapotának elvesztését nem tartod előrelépésnek, valójában ez az elhalás-újjászületés ritmusa az Élet kiteljesedésének záloga. Úgy is mondhatnám, hogy ez a lüktetés a Mindenség sokdimenziós szívének dobogása.

(mosolyog) A tavasz a tél halálával hoz friss életet, a nyár a tavasz halálával hoz forró örömöt, az ősz a nyár halálával hoz hűvös, sokszínű enyhülést – aztán a tél mindent eltakar, hogy hófehér szemfedője alatt újra kivirágozhasson az élet. Ez történik akkor is, amikor megszületsz: az, aki vagy, a tested létrejöttekor meghal, hogy a leélt évtizedek után, fizikai formád pusztulásával támadjon fel újra. Sőt, ez történik itt és most az életedben is: az a személyiség, aki húszesztendős korodban voltál, meghalt, hogy megszülethessen az, aki ötvenesztendősen vagy. Az, aki egyetlen másodperccel korábban voltál, már halott, hogy megszülethessen az, aki most vagy.

Felfogtam a szavait, de még mindig csak egy árva biccentésre voltam képes.

– Tehát, magzatként még nincs tudatosságod; ha a Tudat már azonosult a testeddel és a materiális létezéssel, akkor egyfajta öntudatlan boldogságban leledzel. Ezt a határtalan örömélményt pontosan a határtalanság adja: mivel még nincs személyiséged, együtt létezel, együtt rezegsz a Mindenséggel. Ám épp e határtalanság miatt nem tudsz sem magadról, sem a környezetedről: hiába vagy egy a Boldogsággal, ha nincs egyéniséged, aki ezt tudná.

Úgyhogy az anyaméhben csak létezel, lebegsz. Most – többek közt – azért tudtál eggyé válni a Boldogsággal, mert maga az anyag, a tökéletes öntudatlanság állapotában létezvén, ezt sugározta feléd. Ha a környezeted szenvedne, akkor nem a Boldogsággal, hanem a fájdalommal azonosultál volna. Magzatként is csak elvileg létezel az örök Boldogság állapotában: édesanyád érzelmei következtében eggyé válhatsz a szenvedéssel is. Mivel még – vagy már – nem vagy tudatában önmagadnak, ezért a pocakban nem tudsz elkülönülni. Ha a mamád szomorú, te is az vagy, ha boldog, te is az vagy; ha éhes, te is éhezel, ha ugrál, te is ugrálsz. Mindent öntudatlanul átélsz vele mindaddig, amíg meg nem születsz.

Mivel még – vagy már – nincs tudatod, aki kijelentené: „Vagyok!”, mivel nincs körülhatárolt éned, ezért az Egységben történő létezésed határtalan, viszont értelmetlen. (mosolyog) Az oly sok misztikus, megvilágosodni vágyó által áhított Teljesség, Egység állapota önmagában nem más, mint az egységesen-teljesen- bazi-nagy semmi! Ez a határtalan semmi valóban a Mindenség alapja, de önmagában csak a határtalan halál!

A születés minden fájdalma ellenére egy fontos és szükségszerű esemény, mert hát létre kell jönnie a tudatosságodnak: ha öntudatlan maradsz, nem leszel más, mint egy falevél, amelyet összevissza sodor az őszi szél. A semmi örökké halott-semmi marad, ha nincs senki, aki megváltoztassa, aki életet leheljen belé. Ha nincs tudatosság, korlátok és egyén, akkor nincs Élet sem. Nézz csak körül, milyen csodálatosan változatos a világ: megszámlálhatatlanul sok élőlény, élő egyén színesíti létezésével az Univerzumot. Kövek, növények, állatok és emberek formálják a semmit valamivé azáltal, hogy valamilyen formában tudatossá teszik létezésüket. Ám a tudatosságod csak akkor születhet meg, ha elhatárolódsz az öntudatlan teljesség állapotától. Mivel ez a folyamat csak úgy magától nem következhet be – az öntudatlanságból hasra ütésre sosem lesz tudatosság –, kell egy hatás, amely lehetőséget biztosít az egyén létrejöttére…

Ezért született a születés.

Christian ekkor elhallgatott. Egy ideig csak élveztük a körülöttünk lélegző világot: mozdulatlanul léteztünk, csak léteztünk az út mentén. Nem tudom, mennyi időt tölthettünk el így – megint eltűnt a világ –, arra a zajra tértem vissza, amelyet a termoszról lecsavarodó kupak adott. Christian szó nélkül nyomta kezembe a bögrét, amelyben az asszonykám készítette tea gőzölgött. S noha abban a pillanatban minden magánéleti problémám eszembe jutott, a korábbi feszültségnek, gyomorgörcsnek nyoma sem volt – ám mielőtt rácsodálkozhattam volna a dologra, Christian megszólalt.

– A születés zseniális találmány, (nevet) tudom, mert én találtam ki. S noha szükségszerű, elég kellemetlen élmény, mégpedig azért, mert elveszted a Teljesség biztonságát és boldogságát. Hirtelen kiszakadsz az Egység állapotából. Ennek, a veszteségnek köszönhetően döbbensz rá arra, hogy vagy, akárcsak arra, hogy valaha voltál az Egység boldogságában is. Ezt a hamarjában nyakadba szakadt bizonytalanságot úgy képzeld el, mintha most hirtelen eltűnne körülötted a világ. Eltűnne a fent és a lent, a mélység és a magasság, a jobbra és a balra, és amerre csak a szem ellát, nem látnál mást, csak vakító fehérséget, vakító semmit. Amikor megindul a születés, megszűnik a biztonság – amiről addig nem is tudtad, hogy létezett, mert természetes állapotod volt. Megszűnik a mindenség – amiről addig nem is tudtad, hogy létezett, mert természetes állapotod volt. Elvesztesz mindent, ami eddig volt, és ezzel az elveszettség-érzéssel megszületik az én-tudatod, megszületsz te.

(mosolyog) Hát igen, nem túl biztató, de ez van. Nem véletlen, hogy a legtöbb trauma, szellemi-lelki probléma itt gyökerezik. (játékosan eltúlozva széttárta karját) Mentségemre legyen mondva, a helyzet nem ennyire szörnyű: ha a születéskor nincs semmi komplikáció, kialakuló tudatosságod elég ahhoz, hogy feldolgozd a világrajövetel sokkját. Az alapvető probléma nem a szenvedés, hanem – és ez ellen nem lehet tenni –, hogy az én-tudatod az elveszettség-érzésből születik. Bizony, tudatosságod tüzének első lángocskája az elhagyatottság érzéséből pislákol fel. Általában a vajúdás megindulásakor, vagy amikor a szülőcsatornába jutsz.

Ekkor még mindig tartott annak a különleges, lebegő állapotnak a hatása, de már éreztem, hogy nem riasztanák a légvédelmet: ahogy telt-múlt az idő, egyre inkább visszatértem a földre.

– Nos, minden ember személyiségének megszületése öt szakaszon keresztül történik. Pontosabban le lehet bontani a folyamatot ennyi lépésre is, s mivel most valamiért ez az ötös osztás jött ki a számon, biztos van valami értelme. Talán épp annyi, mint azon címeknek, amelyek nagy hirtelen eszembe jutottak: a tudatosodás öt fázisa neveztessék lét-tudat, külvilág-tudat, birtok-tudat, nekem-tudat és én-tudat – azaz ego – néven.

Ne tévesszen meg az időrendi sorrend, ez az öt állapot hellyel-közzel egyetlen pillanat alatt, egyszerre jelenik meg benned, bár tény, hogy valamilyen szinten egymásból születnek, és egymásban halnak el. Hatásukat az öregedéssel egyenes arányban lehet felfedezni, de a tudatosodás folyamata már az első lélegzetvételnél lezajlik: tüdőd és orrod működésével kialakul a lét-tudat, a levegő beáramlásával kialakul a külvilág-tudat, a levegő benntartásával és szükségességével kialakul a birtok-tudat, az első korty oxigén kifújásával és a következő korty levegő beszívásával megjelenik a nekem-tudat. Nem véletlen, hogy minden kultúrában hatalmas jelentőséget tulajdonítottak az újszülött első lélegzetvételének: ha átérzed ezt a pillanatot, tudni fogod, hogy az első korty levegő belégzésekor s kifújásakor meghatározódik az életed.

Tehát először a lét-tudat alakul ki. A lét-tudat a neve ellenére nem tudatot, nem egy érzelmi-gondolati lényt jelöl, hanem a fizikai ingerek által öntudatra ébredt érzékszervet. Mert hát újszülöttként nem vagy más, mint egy élő érzékszerv: mindent felfogsz, átélsz és megtapasztalsz a saját bőrödön. A lét-tudat állapota elég ködös valami, mert a személyiségednek még nincsenek konkrét határai. Valahogy úgy képzeld el, mint amikor magadhoz térsz egy ájulásból, és hirtelen nem tudod, ki is vagy valójában, csak azt, hogy létezel.

Úgyhogy a lét-tudat tapasztalata a létezés maga. Még nem ismered a birtokviszony fogalmát, még nem használod a „vagyok” megfogalmazást. Nincs tudatosságod, de már van egyfajta „vagy-ság” állapotod. Még nincsenek határaid, mert a birtokviszony és a „létezem” érzet abból a tapasztalatból alakul majd ki, amelyet a külvilágból kapsz. Akkor döbbensz rá bőröd és határaid létére, amikor megtapasztalod a hideget és a simogató kezeket, akkor döbbensz rá a külvilág létére, amikor átéled az éles hangokat, a fényeket. Azáltal tudatosul benned saját létezésed, hogy ráébredsz: valami létezik körülötted.

Ebben a pillanatban alakul ki a külvilág-tudat. A neve ellenére a külvilág-tudat sem tudat, nem egy önálló személyiség, hanem egy hatás, amelynek köszönhetően öntudatra ébredsz. S mivel az első és legerősebb ingerek a testedet érik, a külvilág-tudatnak köszönhetően a testeddel azonosítod magad.

No tehát, elérkeztünk oda, hogy a külvilág hatására már tudsz magadról, már tudod, hogy létezel. Valóságos számodra a létezés, de még nem vagy tudatos, még nem értelmezed a „vagyok” fogalmát. Ahogy a fizikai világból érkező ingerek hatására tudatába kerülsz a testednek, mellkasod megemelkedik, tüdőd kitágul, és egyszer csak nagyot kortyolsz a kórház fertőtlenítőtől bűzlő levegőjéből. Mi is történik ebben a pillanatban? Kapcsolatot teremtesz a külvilággal, amelynek hatására tudatossá válsz önmagad és a környezeted kölcsönhatására. Méghozzá úgy, hogy egy bizonyos mennyiséget elveszel belőle, és önmagadba olvasztod! A világgal történő első kapcsolatod, első tudatos élményed a birtoklás, amelynek hatására életedet a birtoklás folyamatával azonosítod.

Ahogy a levegő beáramlik a testedbe, tudatosodik benned, hogy vagy. E tapasztalat hatására véglegesen elhatárolódsz a külvilágtól, elfogadod valóságnak, hogy nem az Egység részeként, hanem egyénként létezel. S ahogy a Mindenség és közted véglegessé válik a határvonal, ráébredsz, hogy te ebből a Mindenségből el tudsz venni – s miután a tüdőd kitágul, sajátodnak tekinted a beszívott levegőt.

Így alakul ki az ember tudatossága, így alakul ki a birtok-tudat.

– Hmm…

– Ez a pillanat az ember, a társadalom és a civilizáció minden problémájának oka. Az összes fájdalmatok és szenvedésetek abból ered, hogy számotokra egyé vált a tudatosság és a birtoklás. Ezért szól az egész életetek a megállás nélküli gyűjtögetésről – keresed a pénzt, az örömöket, a szerelmet, a boldogságot stb. – vagy épp a folyamatos lemondásról. Mert hát természetesen a lemondás éppúgy az ego rablánca, mint a harácsolás: aki állandóan arra törekszik, hogy minél nincstelenebbül tengesse életét a kolostor falai vagy a hegyek között, az éppúgy a birtoklásra fordítja figyelmét, mint az uzsorás. Épp csak míg a remete tagadni, pénzéhes barátunk nem törődni igyekszik ezzel a hatással, ám tudtukon kívül mindkettejüket a létbe lépéskor megszülető birtoklási vágy irányítja.

Méghozzá megállíthatatlanul.

Tehát az első tudatos élményed a birtoklás csodája. S hogy miért csoda? Mert a levegő ki- és beáramlása biztonságot ad. Ne feledd, a születés megindulásával elvesztetted ezt az állapotot. Ezért az állandóság biztonságára vágysz, ám csak hideget, bántóan éles fényeket és egy olyan testet kapsz, amelyik tökéletesen irányíthatatlan, ráadásul a légzés megindulásáig teljesen működésképtelen is. Úgyhogy az első korty levegő leírhatatlanul mámorító érzés, olyan eksztázis, amelyet az életed folyamán többé szinte sosem tapasztalsz meg.

Így hát a világrajöveteled pillanatától kezdve nem vagy képes másra, csak a birtoklásra. Minél erősebb a birtoklás ténye, minél erősebb az a tudat, hogy valami az „enyém”, annál boldogabb vagy. S ez a vágy akkor éri el csúcspontját, mikor egy másik embert birtokolhatsz, mikor azt érzed, hogy a másik ember a tiéd. A legnagyobb, legeksztatikusabb birtoklási élmény pedig az, amelyet szeretetnek, szerelemnek nevezel.

Ezen annyira meglepődtem, hogy rögtön megtaláltam a hosszú ideje elveszett hangom.

– Mi?! Várj egy kicsit… Azt mondod, hogy a szeretet és a szerelem nem más, mint felfokozott birtoklási vágy?!

– Nem. Én azt mondom, hogy az ember a születés és a tudatosodás folyamatának köszönhetően a szeretetet és a szerelmet nem tudja mással azonosítani, csak a felfokozott birtoklási vággyal és annak beteljesülésével. Ezen nincs mit szégyellni vagy tagadni, mert nem tehetsz róla. Senki sem tehet róla, mert a születés folyamata miatt mindenki így jár. Természetesen a szeretet és a szerelem többről, sokkal többről szól – pontosabban másról, teljesen másról –, épp csak a korábban elmesélt okok miatt az emberek kilencvenkilenc százaléka ezt nem képes átélni. Mindenkinek lehetősége van megtapasztalni a Szeretetet és a Szerelmet – meg is szoktátok hébe-hóba –, épp csak fel kell oldani az ego korlátait. De ezt a szeretet-szerelem kérdést később megbeszéljük, előbb térjünk vissza oda, mikoron ötven esztendővel ezelőtt sikeresen beszippantottad az első korty levegőt.

– Rendben.

– Tehát már elöntött az első lélegzet mámora. Azt hiszed – a működő tested adta biztonságnak köszönhetően –, hogy visszatértél az elvesztett boldogsághoz. S mivel a birtoklás csodás élménye minden idegszáladat, minden kis sejtedet átjárja, teljesen egyértelmű, hogy szeretnéd ezt az állapotot fenntartani. Meg hát valahonnan, a ködös múltból is egyfajta Örök Boldogság emléke kísért… Igen ám, de a levegő, amely a boldogságot okozta, egyszer csak eltávozik belőled. Azonnal bepánikolsz: „Még!” – kiáltasz fel néma kétségbeeséssel, és abban a pillanatban megszületik a nekem-tudat.

A nekem-tudat születését általában az első lélegzet eltávozásakor megjelenő félelem okozza. A nekem-tudatot már felfoghatod önálló tudatként, tudat a tudatban, állam az államban. Azért tekintheted önállónak, mert tőled függetlenül működik: ha megfigyeled, valami benned bujkáló kisördög mindig úgy próbálja alakítani az életed, hogy neked mindig több, jobb és szebb jusson, mint a többieknek. Ismered a mondást, hogy minden szentnek maga felé hajlik a keze? Ez egy találó népi bölcsesség: légy szent vagy uzsorás, koldus vagy királyfi, akarva-akaratlan mindig a saját hasznodat lesed. A nekem-tudat tőled függetlenül teszi a dolgát, s noha ideig-óráig el tudod nyomni, egyszer csak feltör és elemészt, mert birtoklás vágya a jelenlegi tudatosságodnál korábban született.

S ahogy a nekem-tudat életre kel, ahogy a következő korty levegőt már magadnak szeretnéd, megindul benned a versengés. Abban a pillanatban a többi embert, a többi potenciális „levegőszívót” ellenfélnek tekinted, aki létével akadályoz a boldogság elérésében. A nekem-tudat kialakulásának hatására számodra véglegesen megszűnik az Egész, elvész a Teljesség, mert a világot felosztod önmagadra és a megszerezhető dolgokra, illetve a többiekre, akik elvehetik előled a megszerezhető dolgokat.

Nincs ezzel semmi baj, így kell lennie.

– De hát ez szörnyű! Biztos, hogy ez így van rendjén?

– Hát persze. Ha az emberben vagy bármely más élőlényben nem a birtok- és nekem-tudat alakulna ki először, azonnal elpusztulna az egyén, és kihalna a faj. Fontos, hogy a birtoklás vágya legyen a legerősebb, különben a tudatod nem tudna azonosulni tested azon vegetatív, önműködő folyamataival, mint a légzés vagy a pislogás. Önzés nélkül rövid úton elpusztulnál, az önzés isteni szikrája nélkül nincs élet!

– Mii?! Mi az, hogy isteni önzés?

(nevet) – Azért ellenkezel, mert civilizációtok álarcosbálja jelenleg álszent, képmutató, természetellenes díszletek között zajlik. Azonban, ha feloldod az egód korlátait, és lesöpröd magadról a társadalom által rád rakott salakot, megláthatod, hogy minden létpillanatod rólad szól. Nem is szólhatna másról. Az önzés nem más, mint „A megnyilvánulás”, mint „A teremtés”. Önző egy élettel teli erdő, amikor olyan, amilyen; önző egy csodálatos madárdal, amikor olyan, amilyen; önző a felhőtlenül kacagó gyermek, amikor olyan, amilyen. (mosolyog) Tudod te, milyen kegyetlen a hóvirág, amikor senkivel és semmivel nem törődve kibújik a hó alól? Nincs, ami „egoistább” lenne a hóvirágnál, mégsem tartod gonosznak, sőt, gyönyörködni szoktál benne. Az önzésben nincs semmi rossz, nem bűn és nem is letagadni való, egyszerűen csak félreérted.

– Igen, értem… azaz inkább érzem ezt az egészet… és értem azt is, hogy bármit teszek, akkor is, mint minden élőlény, önző leszek, mert hát ez a legerősebb bennünk. Hát igen, az életösztön… De nem azért vagyok ember, hogy túllépjek a korlátaimon? Nem azért vagyok tudatos, hogy önzetlenné váljak?

– Ó, nagyon jól látod: mivel ember, mivel tudat is vagy, túlléphetsz az önzés korlátján (is). Épp csak, mivel az önzőség már akkor megjelent, már akkor a részeddé vált, amikor az embertudatodnak még híre-hamva sem volt, ha belepusztulsz, sem tudsz önzetlenné válni. Mintha meg akarnád változtatni a múltadat. Tudsz tenni bármit is a tíz esztendővel ezelőtt elszenvedett baleseted megakadályozására? Nem. Az egyetlen szívdobbanással ezelőtti pillanatod megmásításáért sem tudsz tenni semmit…

Mivel jelenlegi tudatosságod már a nekem-tudat kreálmánya, a tudatos önzetlenség csak önámítás. Amikor már tisztában vagy a saját önzetlenségeddel valójában nem történik más, mint hogy az egód elnyomja a benned munkálkodó nekem-tudatot azért, mert a környezeted – vagy épp te magad – elvárja tőled az adakozást. Emberként nem lehetsz önzetlen, (nevet) ám épp ezért a valódi önzetlenség, az Odaadás oldja fel leginkább születésed láncait.

Természetesen lehetsz tudatosan is önzetlen, pontosabban lehetsz maga az Önzetlenség. Épp csak azért mondom, hogy nem tudsz, hogy hagyd végre abba az önámítást és a görcsös törekvést: minél inkább elhiteted magaddal és a világgal önnön nagylelkűségedet, annál jobban belekerülsz az egód pókhálójába. Fogd fel, hogy alapvetően csak önző tudsz lenni. Fogd fel, és ne szégyelld, mert csak az őszinteség visz előre! S noha az emberi elme lehetőségeivel nem lehet túllépni az önzés gátján, a tudatosság, a figyelem ebből a gödörből is kiemelhet. A szabadságért cserébe nem kell mást tenned, mint megélni a tested, lelked adta örömöket, megélni és élvezni önzésed teremtő erejét, és csak figyelni, figyelni és figyelni.

– Már megint ez a figyelem, a tudatosság meg a befogadás… de hát végül is logikus: csak a figyelem, csak a nem-cselekvés által léphetek túl jelenlegi személyiségemen. Gyakorlom is, meg minden…

– Edward, öreg harcos, nem kell sietni. Ha akarattal akarsz nem akarni, ha a cselekvés tudatával akarsz nem cselekedni, akkor sosem fogsz túllépni az egód korlátain. Felejtsd el a gyakorlás kényszerét, felejtsd el a megfelelni vágyást. Nem kell rohanni, csak létezz, és egyszerűen engedd meg magadnak, hogy élj!

EGO

NOVEMBER 22. REGGEL

A nagy beszélgetés közepette a termosz fenekére néztünk. Mivel jólesett volna még egy kis meleg lé, megkérdeztem Christiant, nem akar-e teremteni egy kis teát – természetesen pont annyi cukorral és citrommal, ahogyan gyerekkoromban a nagymamám csinálta –, de csak egy csúnya tekintetet kaptam válaszul…

Erre a pillanatra várt a hó, hogy esni kezdjen. Először csak fehér dara szállingózott a szürkén gomolygó fellegekből, ám néhány perc elteltével hatalmas pelyhek libegtek ég és föld között. Amíg én a szememet meresztgettem, Christian előkotort hátizsákja mélyéről egy üveg üdítőt. Vigyorogva meglengette – pontosan tudta, mennyire utálom azt a fekete, szénsavas szirupot –, majd a fintoromra válaszul jól meghúzta. Gondolom, látta, hogy megint bele akarok kezdeni „A mit is művel az a gusztustalan lötty a szervezettel” című kampánybeszédembe, mert sietve megszólalt.

– Tehát, összefoglalva: a születésnek köszönhetően a létezésed – akárcsak az összes emberé – az elveszettség, az elhagyatottság érzéséből fakad. A lét-tudat állapotában megtapasztalod az öntudatlan, de már materiális életet; a külvilág-tudat állapotában a környezeted hatására öntudatra ébredsz, és azonosulsz a testeddel; a birtok-tudat állapotában megtörténik az első tudatos cselekedeted, a birtoklás, végül pedig a nekem-tudat állapotában elfogadod, hogy az életben maradásod a külvilágból megszerezhető dolgoktól függ. S ezzel el is érkeztünk az én-tudat, az ego kialakulásához.

Ne hidd el mindezt, de hála az égnek nem is kell: ha félre tudod tenni az egód teremtette önáltatást, megláthatod, ahogyan ez a folyamat felépített téged az ártatlan, lehetőségekkel teli csecsemőből. Mert hát a jelenlegi én-tudatodat, azt az embert, akit Edward Perrynek nevezel, a külvilág szülte. S noha több évtizede úgy gondolsz magadra, mint most, alapvetően annyi közöd van az én-képedhez, mint ahhoz a vödör vízhez, amelyet néhány esztendeje a fejedre ejtettek: ha abban a pillanatban nem az alatt az erkély alatt állsz, nem lettél volna vizes, nem lettél volna olyan, amilyen. Ha a világ egy másik pontjára, más kultúrkörbe vagy társadalomba születsz, akkor a teljesen más nevelésnek köszönhetően más emberré váltál volna. Úgyhogy az egód, a személyiséged a társadalom „csinálmánya”. Különösebben nincs sok közöd hozzá, csak éppoly levakarhatatlanul szorult rád, ahogyan az a bizonyos edény a fejedre annak idején.

– Khm… mondtam már, hogy nem szeretem, amikor „mindent látó” szemeddel a múltamban vájkálsz?!

– Igen. S akkor is azt válaszoltam, hogy nem vájkálok, egyszerűen csak meglátok dolgokat, és kész. Ám most még csak nem is ez történt: eme vérpezsdítően férfias kalandodat Bubu barátodtól hallottam néhány hete.

– Ó, az a nyomorult pletykafészek! Pedig megígérte, hogy nem mondja el senkinek!

– Igen, nekem is azzal kezdte, hogy ő nem akar árulkodni, de ezt a sztorit feltétlenül hallanom kell… (nevet) S noha akkor adhatta elő ezredjére, amikor ahhoz a részhez ért, hogy fel-alá rohangálva próbáltad lefeszíteni fejedről a vödröt, még mindig a földön fetrengett a röhögéstől.

Nem túl szép dolgokat morogtam bele a szakállamba, de istenigazából nem tudtam haragudni. Christian pedig olyan kajánul vigyorgott, hogy hamarosan vele nevettem én is. A féktelen röhögés felszabadított: szabályosan éreztem, ahogyan kiszakad belőlem a feszültség.

Miután kitöröltem a szememből a könnyeimet, Christian folytatta.

– Az egódat – azt az embert, akit most önmagadnak ismersz – a külvilágból feléd áradó fizikai hatások kezdték el felépíteni. Ne feledd: én-tudatod azért alakulhatott ki, mert rádöbbentél a külvilág létezésére. Abban a pillanatban elfogadtad, hogy a külvilág határoz meg téged, hogy te csak a környezetedhez viszonyítva határozhatod meg magad. Nincs ember, aki mentesült volna ez alól, nincs ember, akit ne befolyásolna a körülötte élők véleménye, nincs, aki ne a társadalom által ráaggatott szerepet játszaná. Ez még akkor is így van, ha már valódi egyéniségnek hiszed magadat, sőt, talán akkor vagy leginkább a beléd nevelt elvek rabja.

Nézd csak meg a szokásaidat, figyeld csak meg az ízlésedet, vagy épp a gesztikulációidat, szófordulataidat. Napestig tudnád sorolni, hogy melyik tulajdonságod kié! A lobbanékony stílusodat a mamád alapozta meg, a nőknél nagy sikerrel használt, „megértően hallgató” tekintetedet a nagybátyádtól lested el. Ízlésed öltözködés terén a szomszédodra és egy kedvenc színészedre, gasztronómia szempontjából a nagymamád főztjére, irodalom terén az egyetemi tanárodra hajaz. Fel tudsz mutatni egyetlen olyan személyiségjegyet, amelynek az alapjait nem a világtól kaptad? Bizony nem.

De nemcsak te.

Senki sem.

S ez nem csoda, hisz az első lélegzetvételeddel az anyag elkezdte „legyártani” a személyiségedet, majd ahogy növekedtél, a stafétabotot előbb a szüleid, utóbb a civilizációd, a társadalmad vette át. Eszedbe sem jutott, hogy te talán nem az vagy, akinek a körülötted élők látni akartak, mert a külvilág-tudat állapotában már beléd ivódott, hogy a létezésedet csak kívülről, a környezeteden keresztül értelmezheted. Ráadásul azok az ingerek, amelyek eddig egyszerűen csak megjelentek benned – mert hát a mamád pocakjában, én-tudat híján egy voltál az általa felfogott ingerekkel –, elmúltak, a felfedeznivalók is a külvilágból zúdultak rád: a látás, a hallás, a tapintás, a szaglás és az ízlelés adta új tapasztalatok és információk a fizikai érzékszerveiden keresztül jutottak el hozzád.

Tehát így alakult ki az én-tudatod. Ám ez az én-tudat nem a tiéd. Ezt a társadalmadtól, a világodtól kaptad! S mivel ez volt az első tudatos momentuma a létezésednek, minden tapasztalatod a másoktól kapott egódra – és a valódi egyéniségedre – rakódott rá. Ahogy az értelmed rányílt erre a világra, ahogy a tudatosságod szikrája fellobbant, a személyiséged felépítésének folyamata felgyorsult. Mire elérted az iskoláskorodat, már nem tudtad tisztán felfogni a világot, már nem tudtál érdek nélkül érezni és szabadon gondolkodni, mert a környezetedtől kapott alapszemélyiséged, mint a szita, kirostálta az aktuális erkölcscsőszöknek és politikai hatalmasságoknak nem tetsző igazságokat, elveket, lehetőségeket.

A világ elveszi az életed, elvesz téged, és te észre sem veszed.

– Hm…

– Ha tiszta tekintettel mélyére nézel lényednek, megláthatod azokat az embereket, akik rád erőszakolták saját személyiségüket. Erről különösebben nem tehetnek, mert hát ők is pontosan ugyanígy jártak: mivel a körülöttük lévő politikai, gazdasági és társadalmi rendszer őket is átalakította, akaratlan nekiláttak átformálásodnak. Felnőttként minden életpillanatod csak egy maszk, egy másik ember maszkja; ha tükör elé állsz, szüleid, nevelőid és a tanáraid arca tekint vissza rád.

(mosolyog) Tudod, a tömeg nem bírja elviselni az egyént. Ideig-óráig még csak-csak: ha az egyén elég erős, fénye képes megvilágítani a tömeget, esélyt adva, hogy az emberek megtalálják önnön egyéniségüket. Ám egyszer csak a szürke massza megelégeli az egyetlen pont ragyogását, és megpróbálja kioltani. Mivel a többi embert is a rendszer gyúrta színtelen, arctalan sokasággá, a „jó polgárok” téged is a rendszer képére igyekeznek formálni. Nem bírják elviselni, ha kilógsz a sorból: ha kibontod a szárnyaid, erőnek erejével tartanak a földön. Ha vissza tudnak húzni maguk közé, akkor megbocsátón rád mosolyognak, ha az önmegtagadás szenvedését méred magadra, hogy súrlódásmentesen beilleszkedj közéjük, akkor szeretnek és megbecsülnek, ha pedig te is visszarántasz néhány szabadulni akaró egyedet, egyenesen piedesztálra emelnek, és szentté avatnak.

Úgyhogy a legtöbb, feléd forduló embert nem érdekled. Őket csak a rendszer érdekli, az, hogy ne fogadd el az átlagostól eltérő értékeket, örömöket. Vagy ha mégis, akkor – az isten szerelmére – legalább titkold! Nem számít, ha mindenki tudja, nem számít, ha az egész világ tisztában van a „másságoddal”, csak ne vállald fel. Ne mondd ki, ne élj önnön lényed szerint, mert akkor a többieknek is szembe kell nézniük önmagukkal. Erre pedig a legtöbb ember nem képes, mert hamar kiderülne, hogy az egója miatt még az árnyéka élete is csak egy rakás hazugság.

Olyan igazságokat mondott, amelyekről már sokat beszéltünk – ráadásul már én is tisztában voltam velük –, de ott, a hóesésben állva valamiért mellbe vágtak a szavai. Hirtelen rádöbbentem, hogy bizony mindenemet mástól kaptam, minden gondolatomat valaki elültette bennem. S noha erre már korábban is rájöttem, valahogy akkor a lelkem legmélyéig átéltem a helyzetem – bevallom, fenékig ürítettem a keserűség poharát.

– A társadalom mindig arra törekszik, hogy ne lógj ki a sorból. Ezért felépítik helyetted az életed. Kezedbe adnak egy kész világot, amelyben mindennek meg van a helye: ott virít feketén-fehéren, hogy mi a jó és a rossz, mi az erkölcsös és az erkölcstelen, mi az egészséges és a beteges. S hogy véletlenül se tedd azt, amit nem szabad, hogy véletlenül se válj önálló egyénné, ha tilosban jársz, bizony az orrodra koppintanak. Az elektromos ösztöke azonnal megcsapja azt a marhát, amelyik a tiltott mezőn szeretne legelni: a kiközösítés, az önbecsülésed sárba tiprása, a munkád elvesztése vagy a börtön fenyegető sokkja mindig alkalmas arra, hogy elvegye a kedved a Mindenség felfedezésétől.

– Hogyan lehet kikerülni ebből az egészből?

– Elvileg sehogy. Hisz minden pillanatod – a Szerelem, az öntudatlanság és az orgazmus kivételével – az egódé. Amiről beszélsz, az már az egódé, amit érzel, az már az egódé, amiről gondolkozol, már az is az egódé. Elméletileg semmi esélyed a szabadságra, azonban gyakorlatilag túlnőhetsz a korlátaidon. (nevet) De csak gyakorlatilag, elméletileg nem.

– Várj egy kicsit, kérlek… Honnan tudhatom, hogy mikor élek én, és mikor az egóm?

– Sehonnan, hisz a tapasztalataidat, az élményeidet is az egód érzékeli, értékeli és véleményezi.

– Akkor te honnan tudod, hogy mikor éled meg magadat, és mikor nem? Egyáltalán, honnan tudod, hogy valóban látsz valamit, és nem csak az egód játszik veled? Honnan tudod, hogy az a kép, amelyet mondjuk a bronzkorból fogsz fel, igazi emlék, nem pedig csak az elméd káprázata?

– Sehonnan. Mondtam én neked valaha is, hogy tudok valamit?! Mondtam én olyat, hogy igazam van?! Az a biztos jele a tévedésnek, ha melldöngetve hangoztatod az „igazságot”. Edward, az igazságot nem lehet tudni, nem lehet elbeszélni: itt, a Földön csak az ego bizonygat, csak az ego beszél. Az igazságot csak megélni lehet, mert ami létezik, az már igaz. S ha már megéled, akár beszélhetsz is, mert akkor nem a szád jár, hanem az Élet árad a torkodból. Mit gondolsz, azért mondom el mindig, hogy ne higgy nekem, mert szeretem hallani a hangomat? Újra elmondom: ne higgy senkiben, még bennem sem. Találd meg, éld át és szeresd magad, szeresd az életet. A többi meg majd jön magától.

– De hát akkor hogy a pokolba vagy ennyire kiegyensúlyozott?! Ha tudod, hogy semmit sem tudsz, ha tisztában vagy azzal, hogy nem ismerheted az igazságot, hogyan lehetsz ennyire magabiztos?!

– Öreg harcos, a megoldás egyszerű. Fogadd el a valóságot, fogadd el, hogy nem tudhatsz semmit sem biztosan. Bizonytalanság van. Csak a bizonytalanság biztos. Ha megéled a létezés ezen alapját, akkor megtalálod szívében a békét, mert rádöbbensz, hogy bármi lehetséges. A bizonytalanság miatt minden biztos lehet! Ez az Univerzum talán egyetlen titka, bár igaz, különösebben nincs eldugva senki elől; ha rájössz, hogy éppúgy képtelen vagy tévedni, mint ahogy képtelen vagy igazat mondani, lekerül válladról a tévedhetetlenség vágyának terhe. Az egód – főleg a férfi-egód – a mindentudás és a tévedhetetlenség illúzióját kergetteti veled.

Úgyhogy nem tudhatod, mikor beszél vagy hallgat az egód. De mielőtt nagyon kétségbeesnél, elmondom, hogy ez nem baj. Sőt, a létezés így teljes. Nem az ego léte a gond, hanem hogy a jelenlegi egód nem te vagy, illetve hogy korlátaival megállíthatatlanul befolyásolja az életedet. Megvalósíthatod a saját belső egódat is: ha elszakadsz az éned külső álarcaitól, megélheted azt a lényedet, aki az egódban is benne van. Mert hát a Tudatod az egódban is benne van. Gyakran hallottam különféle guruktól, hogy a lélek korlátlan és a Mindenség minden pontjában megnyilvánul – majd a következő mondatukban már azt mondták, hogy az egónak semmi köze a lélekhez. (nevet) Úgy látszik, az ego túl van a Mindenségen… Természetesen ez csacsiság, mert hát az ego éppúgy része a Mindenségnek, mint bármi más. A maga módján tökéletes, épp csak a kényszerítő erejétől kell megszabadulnod.

– Ami egyáltalán nem könnyű.

– De csak azért, mert nem mered meglátni, hogy nem láthatsz semmit biztosan. Ha képes lennél elfogadni, hogy az elméd bármikor átverhet; ha nem ragaszkodnál semmiféle beléd nevelt elvekhez, gondolatokhoz és érzésekhez, egyszer csak a szívedben felkelne lényed napja. Ám amíg ragaszkodsz a rád aggatott szerephez…

– Ragaszkodik hozzá a fene! Épp csak nem tudom magamról levakarni.

– Mert nem is kell. És mert nem is lehet.

A. J. CHRISTIAN

Mit keresett Isten a nappalimban?

Tudatosság és teljes szabadság

304 oldal
Keresd a weboldalunkon!
www.edesviz.hu

E-könyv
formátumban is kapható!

Ha már meghallgattál minden papot, ha már kívülről fújod a szent szövegeket, ha már megjártad az egyházakat, de még mindig csalódott vagy az Életben, akkor Egyszerűen csak láss – mert csak Te találhatod meg a boldogságod, csak Te teremtheted meg a biztonságod, csak Te láthatod meg az igazságod, csak Te élheted az Életed. Te. Senki más.

A. J. CHRISTIAN

A nőkkel csak a baj van?

Ismerd meg A NŐT Christian szemén keresztül

312 oldal
Keresd a weboldalunkon!
www.edesviz.hu

E-könyv
formátumban is kapható!

Ez a könyv a Férfinak térkép, a Nőnek tükör. Arra hivatott, hogy valóban megismerhesd a szebbik nemet, hogy valóban élvezhesd a párkapcsolatot a szenvedés helyett. Most a Nő tettei mögött megbúvó érzéseket és gondolatokat tárom eléd. Őszintén, egyenesen. Olykor nyers brutalitással. Nem véletlenül írtam meg így; a megértés kedvéért néha meg kell rázni az embert. S nem azért, mert buta lenne. Ó, nem! Az ember nem ostoba, csak hajlamos arra, hogy bölcsőtől a sírig meneküljön a felelősség elől.

A. J. CHRISTIAN

A Teljesség tekintete

120 oldal
Keresd a weboldalunkon!
www.edesviz.hu

E-könyv
formátumban is kapható

Mivel az élet körülötted létezik, ezért a látás, hallás, szaglás, tapintás, ízlelés eszközei azok, amelyek közvetítik számodra a környezetedet. Ha mersz bátran gondolkodni, rájöhetsz, hogy a Mindenségből csak azt ismerheted meg, amit az érzékeid felfogni képesek. S noha sok bölcs tanítja, hogy a szem vagy a fül hazudik, alapvetően az érzékszerveid nem tévednek, csak a Mindenséget egy bizonyos formában tárják eléd.

Te vagy az, aki az élet és a teremtés kedvéért szűk ösvényen tartod felfogásodat.

A. J. CHRISTIAN

A Teljesség hangja

136 oldal
Keresd a weboldalunkon!
www.edesviz.hu

E-könyv
formátumban is kapható

A könyvet négy nagy egység alkotja.

Az első a mindennapok misztériumain vezet önmagad felé.

A második már korlátlanabb, nem-anyagi létezéseket láttat meg veled – ha már gyakorlott útkereső vagy, akkor ezek a sorok jelenthetik számodra a legnagyobb örömöket.

A harmadik fejezet a Mindenség és a Létezés végtelen szerkezete felé vezet.

S végül ott a negyedik rész, amely a történelem folyamán először, gyakorló buddháknak és haladó messiásoknak íródott – biztos, hogy remekül fognak szórakozni olvasás közben.

Búcsúzásképp egy határtalan szellő: noha már most eldöntötted, hogy melyik fejezet szól neked, azért tudd, ha figyelve olvasol, a Teljességet bármelyik sorban meglelheted.

A. J. CHRISTIAN

A Teljesség illata

104 oldal
Keresd a weboldalunkon!
www.edesviz.hu

E-könyv
formátumban is kapható

„Az életszag… Ha megfigyeled, az illat az egyik legcsodálatosabb és legmisztikusabb valami a földön. Nem látható, nem hallható és meg sem fogható, mégis tökéletesen kifejezi azt, amiből árad. Mi több, míg a látvány csak a felszínről árulkodik, a szag elkendőzhetetlenül fejezi ki a mélységben rejlő titkokat.

Az Érzelmeknek is van szaguk. Mi több, az orroddal sokkal előbb felfogod a feszültséget, mint a szemeddel, csak nem vagy tudatos a feléd áramló hatásra. Ha egy picit magasabb szintről nézed a valóságot, észreveheted, hogy az érzelmeknek nincs szaguk, mert az érzelem maga a szag.”

A. J. CHRISTIAN

TALEN – A válaszok könyve

Könyv és 30 db tábla dobozban

224 oldal
Keresd a weboldalunkon!
www.edesviz.hu

„Különleges könyvet tartasz a kezedben, egy olyan tudást, amelyet ismerői az írott történelem egyik legjelentősebb munkájának tartanak. A TALEN segítségével megoldást találhatsz életed problémáira, mert a Táblák és a Könyv megvilágítja önmagad és a múltad eltemetett zugait, ráadásul kézzelfogható és megvalósítható megoldásokat kínál az életed problémáira, sőt, arra is rávezet, hogy – a cselekedeteidtől függően – mire számíthatsz a jövőben.”

PAPP ERVIN

A. J. Christian

262 oldal
Keresd a weboldalunkon!
www.edesviz.hu

E-könyv
formátumban is kapható!

A kötetben egy „különlegesen átlagos” fiatalember élete jelenik meg, aki olyan mélységében tárja elénk az Életet, hogy akaratlanul is tanulunk belőle. Valódi kérdéseket és őszinte válaszokat kapunk a napi politikától kezdve a vallás évezredes misztériumáig, s noha Christian gyermekkora és magánélete is megelevenedik a lapokon, az élet és a halál, a család és a magány, a dimenziók és a mágia valósága is új értelmet nyer.

Christian legnagyobb „titka” írásaiban is érződik: beszélget velünk.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

csomagkuldo@edesviz.hu
00-36-1-320-3642
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ MAGAZIN
EZOTÉRIA • SPIRITUALITÁS • ÉLETMÓD

Interjúk a szerzőkkel, érdekességek a könyvtémákról csak nálunk!

www.edesviz.hu