Marcia Willett

A KERT TITKAI

A mű eredeti címe

The Sea Garden

Copyright © Marcia Willett 2012

Hungarian translation © Szentesi Mária

© General Press Kiadó

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZENTESI MÁRIA

Szerkesztette

BALOGH MARGIT

A borítótervet

KISS GERGELY

készítette

ISBN 978 963 643 645 2

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

1138 Budapest, Viza utca 9–11. fszt. 2.

Telefon: 359-1241, 270-9201 Fax: 359-2026

www.generalpress.hu

generalpress@generalpress.hu

Felelős kiadó LANTOS KÁLMÁNNÉ

Megbízott irodalmi vezető SZABÓ PIROSKA

Művészeti vezető LANTOS KÁLMÁN

Felelős szerkesztő BARDI ERZSÉBET

Kiadói munkaszám E3822-14

Az e-könyv konvertálását

KALMÁR CSILLA

végezte

Regina Hartignak

Prológus

Nyár

Utazás. Egész életében imádott utazni. Felszáll a vonatra, átfurakszik a többi utas között, a helyjegye alapján megkeresi az ülését, kis bőröndjét felhajítja a poggyásztartóra. Miközben ablak melletti helyére csusszan, a szemben ülő középkorú pár rámosolyog, ő viszonozza, de abban reménykedik, hogy nem akarnak beszélgetni vele – legalábbis még nem. Először hozzá kell szoknia, bele kell élnie magát az utazásba, várni a hirtelen rántást, ahogy a vonat mozgásba lendül, meg kell tapasztalnia, hogy az állomás, az egész város elsuhan mellette, és hátramarad.

Miközben Jess a peronon álló embereket figyeli, eszébe jut, hogy kisgyerekként, amikor a tengerhez indultak, a kocsi hátsó ülésén utazott gyerekülésben, évekkel később pedig, amikor kimenőre vagy szünidőre hozták el a bentlakásos suliból, már szabad volt a vezető mellé ülnie – aki általában anya volt, mert apa többnyire távol járt az ezredével. Az eljövendő utazás iránt érzett gyerekes izgalma ma is ugyanolyan friss.

Az ablak előtt tizenéves lány búcsúzkodik a szüleitől: helyes kis arcáról izgatottság és sebezhetőség sugárzik egyszerre. Olyan bátorságot színlel, amit nem igazán érez: igen, mondja a szüleinek, megvan a jegye, igen, nála van a telefonja. A türelmes beletörődés eltúlzott színlelésével újra megmutatja nekik, ám a szüleit ez egy pillanatra sem téveszti meg. Apja odahajol, megöleli, Jess pedig leolvassa az arcáról a szeretetet és az aggódást, amitől hirtelen őt magát is megszállja az elhagyatottság ismerős érzése.

Nyolc év telt el azóta, hogy apját megölték egy boszniai bevetés során, ám veszteségérzete semmit sem enyhült: ma is hiányzik neki az a bizonyos szerető aggódás, amely szerencsés barátai számára olyan magától értetődő. Hiányzik a humora, a közvetlensége, és az a mélyen belül lakozó biztonságérzet, hogy mellette áll.

– Anyukád olyan erős nő – mondogatják neki. – Olyan bátor. – Igen, anya valóban erős és bátor, de amikor egy évvel később hozzáment diplomata szerelméhez, és Brüsszelbe költözött, Jess tudta, hogy az ő életének első fejezete lezárult: a gyerekkorának vége. Aztán következtek azok az évek, amikor folyton el kellett érnie a Brüsszelbe induló Eurostar vonatot, hogy a szünidőt az EU épületeinek közelében lévő elegáns lakásban töltse, amelyet mind a mai napig távolról sem érez az otthonának. Anyja szórakozással, nemzetközi politikával és új barátaival foglalja el magát; egészen más világ, mint a hadsereg és a szolgálati lakás. Jess lassan rájött, hogy meg kell találnia a maga útját. Az iskolában keményen tanult, hogy felvételt nyerjen a Bristoli Egyetemre, és botanikát tanulhasson. Új barátokat szerzett, mégis hiányzott neki apja szeretetének biztonsága, a támogatása és a család érzése.

Most, hogy már idősebb, tudja, az utazásokat részben azért élvezi, mert ezekkel az utakkal halogathatja a döntéseket, és nem a jövő miatt aggódik: csak ilyenkor tud megálljt parancsolni az életének, és teljesen a pillanatnak élni.

Végre elindul a vonat a bristoli pályaudvarról, a Temple Meadsről, felgyorsul, Jess pedig visszatartja a lélegzetét, boldog várakozása visszatér. Úgy érzi, mintha eddigi legfontosabb utazására indulna: elhagyja az egyetemet, Londonba és az ismeretlen jövőbe tart.

A szemben ülő pár máris kicsomagolja az ennivalóját: dobozokat, kis csomagokat és Tupperware dobozokat vesznek elő, mintha attól félnének, éhen halhatnak Bristol és London között. Most, hogy jobban megnézi őket, hasonlóságot fedez fel közöttük: pufók arcuk és kerek, tömzsi testük Subidamra és Subidúra¹ emlékezteti. Kiterítik lakomájukat a köztük lévő asztalra, majd a nő kérdőn néz Jessre, mintha azon gondolkodna, megkínálja-e őt.

Jess túlságosan izgatott, hogy éhes legyen. Legszívesebben azt mondaná: Díjat nyertem. Egy nagyon fontos díjat. A fiatal művészeknek ajánlott David Porteous Botanikai Festészeti Díjat. Londonba megyek, hogy átvegyem. Hát nem csodálatos?

Mégsem mondja, nehogy azt higgyék, dicsekszik – vagy egy kicsit őrült. Inkább kinéz az ablakon, és azon tűnődik, mennyire teljesített jól a botanikai vizsgán, és milyen osztályzatot kaphat. A díj – nem tudja megállni, hogy fészkelődjön egy kicsit a gondolatra – tízezer fontos csekkel jár.

Mindenki – még az anyja és a mostohaapja is – le van nyűgözve ettől. Ő lélegzetvételnyi lehetőségnek tekinti, lehetőségnek, hogy meglássa, lehet-e inkább művész, nem pedig tanár, ahogy korábban tervezte. A mostohaapja szerint viszont azonnal folytatnia kellene tanári tanulmányait.

– Festhetsz szabadidődben – mondja neki, mintha a festés csak hobbi lenne a számára, amolyan mellékes tevékenység. Amikor Jess megpróbálja elmagyarázni a festés iránti szenvedélyét, a férfi folyton arra emlékezteti, hogy Anthony Trollope is minden könyvét az irodájában eltöltött napi kemény munkája után írta. A mostohaapja unalmas és tudálékos, ő pedig a legszívesebben ordítana vele. Anyja mindig idegesen, de meglehetősen zordan figyeli az ilyen jellegű konfrontációkat, amelyek egyre gyakoribbak, amióta Jess kijárta az iskolát. Jess ráadásul tudja, hogy anyja nem fog az ő oldalára állni.

– Azt hiszem, jobban teszed, ha rá hallgatsz, Jess – mondja ingerülten a veszekedés lehetősége miatt, és mert ebben az agyonkontrollált környezetben a gondosan fenntartott békét veszély fenyegeti. – Nem jutott volna el oda, ahol ma van…

Jess pedig udvariasan meghallgatja – közben elkerülhetetlenül eszébe jut az a figura a Reggie Perrin-tévéműsorban: „Igazam van vagy igazam van?” –, és aztán teszi a maga dolgát. Talán kihagy egy évet, hogy erre a csodás eredményre építsen.

Még Subidam és Subidu látványa – ahogy szünet nélkül eszik át magukat a szendvicseken, pitéken és csokoládés falatokon – sem rontja el számára a pillanat tökéletes élvezetét. Gondolatai izgatottan megpihennek a feje fölötti táskába csomagolt új ruhán – vajon megfelel a fogadásra? – és a Kate Porteousszal, David Porteous özvegyével folytatott telefonbeszélgetésen. Kate barátságosnak hangzik, lelkes a díjjal kapcsolatban, alig várja, hogy találkozzanak, Jess pedig hálás a telefonhívásáért.

– Találkozzunk a díjátadó előtt! – javasolta Kate. – Miért is ne? Vagy talán el lesz foglalva a családjával?

– Nem – felelte ő kissé szégyenkezve. Nincs kéznél olyan családtagja, aki felajánlaná a támogatását, bátorítaná őt, vagy osztozna vele az örömében: se testvére, se unokatestvére, egyetlen élő nagyszülője Ausztráliában él. Ő pedig nem akar részletekbe bocsátkozni az anyjával kapcsolatban, akit valami diplomáciai feladat túlságosan lefoglal ahhoz, hogy átjöjjön a díjátadóra. – Viszont két egyetemi diáktársam ott lesz.

– Nagyszerű. Megadom a címet. David lánya megtartotta a műtermet, és megengedi, hogy használjam, ha Londonban járok. Tudja, a második felesége voltam. Mikorra tervezi az utazást? Én egy nappal korábban érkezem Cornwallból…

Még beszélgettek egy kicsit, amíg mindent leegyeztettek. Jess David műtermében fog találkozni Kate-tel – az igazi műtermében, ahol a legtöbb munkáját készítette –, azután elmennek vacsorázni, és arról fognak beszélgetni, milyen volt az élet a nagy művésszel. Az lesz a hab a tortán. Jess az ajkába harap, nehogy őrült nevetésben törjön ki már a kilátás puszta örömétől.

Subidam és Subidu most dobozos szénsavas italokkal csillapítják szomjúságukat, összepréselődve izzadnak, és kényelmetlenül fészkelődnek. Jess hátradől a sarokban, és az ablak mögött elsuhanó tájat figyeli. Az utazás elkezdődött.

Nagyjából ugyanabban az időben, amint vonata áthalad a Bolitho viadukton, Kate egy fiatal nőt és két kisfiút pillant meg az alattuk lévő mezőn. Egymás mellett állnak, felfelé néznek, és fékevesztetten integetnek. Hirtelen ötlettől vezérelve Kate előrehajol, és visszainteget. A kisfiúk ugrálnak, mindkét karjukat lengetik, ő pedig reméli, hogy észrevették, ezért még hevesebben integet vissza.

A vele szemben ülő férfi gúnyos pillantásának tudatában visszaül a helyére. A férfi újságot vesz elő az aktatáskájából, amitől Kate megkönnyebbül. Nincs kedve beszélgetni, magyarázkodni a tette miatt. Gondolatai inkább visszakalandoznak a múltba, a piknikekre és kirándulásokra, amikor ikerfiai még kicsik voltak; a Dartmoor körüli túrákra, a tengerparton töltött délutánokra. Ezekben az emlékekben mindig csak hárman vannak: ő, Guy és Giles. Mark még a válást megelőző időkben is alig volt velük; tengeralattjárója a tengert járta, külföldön lengette a zászlóját. Azután évekkel később, a válás után, amikor Guy és Giles egyetemre jártak, jött David, akivel tizenöt boldog évet töltött saját, Tavistock szélén épült háza és David londoni stúdiója között. Művészekkel találkozott, fényképészekkel, színészekkel, premiereken vehetett részt, magánkiállításokon, műtermi partikon: az a világ nagyon távol esett a haditengerészettől és a szolgálati lakásoktól.

Mára Guy és Giles is megnősült, gyerekeik vannak, David halott – ő pedig úton van Londonba, hogy Jess Penhaligonnal találkozzon, aki megnyerte férje botanikai festészeti díját.

– Nem rokona a színésznőnek? – kérdezte Kate, akinek ismerősen csengett a név, de Jess kissé zavarodottan azt felelte, hogy nem, amennyire ő tudja, nem volt színésznő a családban.

Elég szomorú, gondolja Kate, hogy Jess családjából senki nem jön el a díjkiosztóra. Nyilvánvaló volt, hogy nem akar beszélni róla, bár amikor Kate megemlítette, hogy Cornwallból érkezik, Jess azt mondta:

– Cornwallból? Apám családja Cornwallból származik. A nagyapám a haditengerészetnél szolgált. Ön ott él?

Kate elmagyarázta, hogy David halála után eladta tavistocki házát, és az utóbbi három évben egy barátja vidéki nyaralóját bérli Cornwall északi tengerpartján. Elbeszélgettek róla, milyen volt egy művész feleségének lenni, és mennyire nehéz volt a megélhetés, Jess pedig büszkén – bár elég szégyenlősen – elmondta, az a vágya, hogy a Botanikai Művészek Társasága is elismerje.

Kate magában mosolyog, miközben a vonat Plymouth felé száguld: hatalmas vágy, de Jess talán beteljesítheti. Amikor a szemben ülő férfi lapoz egyet az újságjában, és a frissítőket kínáló kocsi zörögve közeledik feléjük, Kate fejében motoszkálni kezd valami, amit Jess mondott: mi is volt az? Ezen tűnődik, miközben kávét rendel, és a vidéki ház jár a fejében, amelyet Tavistockban meg fog venni. Meggyőzték, hogy addig érdemes vásárolnia, amíg alacsonyak az árak, és ő tudja is, hogy így ésszerű, de nem biztos benne, hogy magára akarja venni a házvásárlás és -kiadás gondját, és azt sem tudja eldönteni, vissza akar-e költözni egyáltalán Tavistockba. Szeret az északi parton élni, a tenger küszöbén, sétányi távolságra Bruno Trevannion írótól – a háztulajdonostól, baráttól és szeretőtől.

Brunóval való barátsága nagyon fontos lett az utóbbi néhány évben, amióta David meghalt, Guy pedig kis családjával együtt Kanadába költözött, hogy az apja hajóépítő műhelyében dolgozzon. Hiányzik Guy, Gemma és a kisfiúk, aggasztja, hogy a házasságuk – amely már elutazásukkor is válságban volt – tovább romolhatott attól, hogy Gemma olyan távol került otthonról, és két ilyen, társaság szempontjából zárkózott férfitól függ. Saját házassága Mark gyöngédségének hiánya, tárgyilagos közönyössége és keserű megnyilvánulásai miatt ment tönkre. És bár Guy nem egészen olyan, mint az apja, éppen eléggé hasonlít rá ahhoz, hogy Kate attól féljen, a történelem megismételheti önmagát.

A kávéját kortyolgatja, közben újra Jess jár az eszében. Míg a vonat átdübörög Brunel vashídján, Kate elnéz Hamoaze felé, ahol apró vitorlák suhannak oda-vissza, a komp pedig szorgalmasan közlekedik Torpoint és Devonport között. A másik irányba fordulva, a közúti hídon túl meglátja Johnnie Trehearne Tamar partján álló kastélyának ismerős, impozáns homlokzatát, és hirtelen összekapcsolja a fejében motoszkáló, Jess Penhaligonnal kapcsolatos gondolattal. Kate-nek eszébe jut, hogy Jess azt mondta: „Apám családja Cornwallból származik. A nagyapám a haditengerészetnél szolgált.” Kate azon tűnődik, Jess nagyszülei lehettek-e Mike és Juliet Penhaligon. Negyven évvel ezelőtt Mike tengeralattjárón szolgált, akárcsak Mark, és Trehearne-ék kedvence volt. Akkoriban az öreg Dickie Trehearne volt a tengeralattjáró-flotta főparancsnoka, és a Tamar fölötti elegáns, öreg épületben tartott estélyeikről legendákat zengtek.

Minden fiatal kadét ismerte Al és Johnnie Trehearne-t. A Trehearne-ök évszázadok óta tengerészek, kereskedők voltak, Dickie és fiai pedig azáltal követték a hagyományt, hogy a Királyi Haditengerészethez álltak. Dickie lovaggá ütésének alkalmából csodálatos estélyt rendezett, amely a házból kiindulva egészen a vízparti kertig tartott. Kora hajnalig. Kate merengései közben felsóhajt: micsoda este volt! Előrehajolva, hogy még egy pillantást vessen a házra, meglátja múltja árnyait: a fiatal, egyenruhás tiszteket, a hosszú ruhás lányokat. Beléhasít a nosztalgia éles fájdalma, nevek visszhangoznak benne, akár egy névsorolvasás, ő pedig magában mormolja: Al és Johnnie Trehearne, Mike Penhaligon, Freddy Grenvile…

Sok évvel ezelőtt, az estély szombatján, ugyanezen a vasútvonalon utazott Plymouthba Penzance-ból. Kate emlékszik rá, milyen szégyenlős, mennyire félszeg volt. Tétovázott, elfogadja-e egyáltalán a meghívást.

– Ne kezdj vacillálni! – figyelmeztette Cass. – Tudom, hogy Markot nem hívták meg, de ez azért van, mert nem tartozik Trehearne-ék belső köreihez. És akkor mi van? Még nem vagy a jegyese. Te jó ég, alig néhány hete találkoztatok. Gyere, és érezd jól magad! Mindig több lányra van szükség, tényleg nagy estély lesz. Dickie Trehearne most kapott főparancsnoki kinevezést, lovaggá ütötték, és rengeteg fiatal tisztet hívott meg. Imádni fogod Johnnie Trehearne-t. A nyári bálon már találkoztál vele. Emlékszel? Na, mindegy, mi megyünk Tommal, és tudom, hogy neked is tetszeni fog lent, a Tamaron.

Gyönyörű, szőke és huncut – Cass volt a legjobb barátnője. Északon, a somerseti bentlakásos iskolában eltöltött öt év szoros köteléket alakított ki közöttük, és mindkét lány eltökélte, hogy barátságuk az iskola után is megmarad. Azután Cass megismert egy fiatal tengerésztisztet, Tom Wivenhoe-t, beleszeretett, aztán elhatározta, hogy Kate-nek is a haditengerészethez kell tartoznia. Cass volt az oka, hogy néhány héttel korábban meghívást kapott Dartmouthba, a nyári bálra – és most Trehearne-ék estélyére.

Kate már akkor, azon a St. Justből való nyári utazáson azon tűnődött, megbánta-e Cass, hogy bemutatta őt Marknak. Tom és Mark ugyanabban az épületben lakott a Királyi Tengerészeti Akadémián, mindketten tengeralattjárón akartak szolgálni, de nem voltak túl közeli barátok. Mark visszafogott volt, csendes, kicsit magányos farkas; Tom ugyanakkor kifelé forduló, hangos, imádta a tömeget. Kate számára pusztán a szerencsén múlt, hogy Mark tervezett partnere kificamította a bokáját, és Tom – Cass nyaggatására – meggyőzte Markot, hogy Cassnek van egy nagyon csinos barátnője, aki ilyen röviddel a bál előtt is boldogan átveszi a partnere helyét.

A magasan a folyó felett álló Királyi Haditengerészeti Egyetem, a báli ruhák, az uniformisok, a naplementében a tatfedélzeten muzsikáló Királyi Haditengerészeti Zenekar: ez a nyári bál volt a legromantikusabb, legizgalmasabb parti, amelyen Kate valaha részt vett. El sem tudta képzelni, hogy valami ilyen pompás lehet. Azonnal szerelmes lett – Dartmouthba, a folyóba, a haditengerészetbe, no meg a magas, jóképű Markba, aki, úgy tűnt, mindennek a pompának a megtestesítője.

Cassnek talán igaza volt – gondolta Kate. Markkal telefonszámot és címet cseréltek, és már tervezgették a találkozójukat, de attól ő még szabadon elmehet egy estélyre. Egyáltalán nem volt elkötelezve neki, és őrültség volna ilyen lehetőséget elszalasztani. Talán Mark még le is lesz nyűgözve, amiért meghívták őt egy ilyen népszerű, magasabb rangú tiszteknek rendezett estélyre. Cassnek tényleg igaza volt: jó mulatság lesz, ő pedig megbánná, ha nem menne el.

Mégis, amikor leszállt a vonatról, remélve, hogy vászon ingruhája nem gyűrődött össze túlságosan, és felkapta útitáskáját, újra idegesség költözött belé. Senkit sem fog ismerni, csak Casst – meg Tomot, de őt még nem ismeri valami jól –, ezért reménytelenül elhagyatottan fogja érezni magát. Azt kívánta, bárcsak el se jött volna, még az is átfutott az agyán, hogy visszaugrik a vonat biztonságába, amikor két fiatalember vált ki a peronon zsúfolódó nyaralók tömegéből.

– Kate! – szólította meg egyikük, egy szőke hajú, meglehetősen zömök, meleg mosolyú fiatalember. – Te vagy Kate, ugye? A nyári bálon találkoztunk. Johnnie Trehearne. – Kate azonnal felismerte, és hatalmas megkönnyebbüléssel fogadta a férfi odanyújtott kezét. – Ő pedig az unokatestvérem, Fred Grenvile – fordult magasabb kísérőjéhez. – Fred, azt mondtad, a bálon már találkoztál Kate-tel.

– Mark Websterrel voltál – felelt Fred kezet rázva Kate-tel, amikor rákerült a sor, és elismerően rávigyorgott. – Mind egyetértettünk, hogy nem érdemel meg téged.

Kate hirtelen pompás önbizalommal elnevette magát, a férfi pedig elvette a táskáját, és mindnyájan kimentek az állomás parkolójába, ahol egy Hillman Imp várakozott.

– Az anyám kocsija – mondta Johnnie sajnálkozón, és gyöngéden megütögette a felé eső oldalon behorpadt lökhárítót. – Viszont igazán nagylelkű vele. Al a múlt héten összetörte, és meg kell mondanom, nagyon jól viselte. Persze Al nem tud rosszat tenni. Találkoztál a bátyámmal, Allel?

Kinyitotta az anyósülés ajtaját, Kate pedig becsusszant, leült a naptól felmelegedett ülésre, és azon töprengett, találkozott-e Allel. Annyi fiatalemberrel találkozott, de mind ugyanúgy nézett ki az egyenruhájában, tele életerővel és önbizalommal.

– Nem számít, ha még nem – mondta Fred, miután bemászott mögé, és előrehajolt. – Azonnal meg lesz rá a lehetőséged. Ő is ki akart jönni eléd, de Johnnie-val mi nyertük a pénzfeldobást.

Kate ösztönösen tudta, hogy ez nem igaz, ezt a két fiatalt csupán utasították, menjenek ki egy igen jelentéktelen, vonattal érkező vendég elé, a férfi udvariassága mégis megmelengette a szívét.

– Örülök – mondta. – Rád és Johnnie-ra emlékszem, de Alre nem.

– Aha! – károgta Fred diadalmasan, és megveregette Johnnie vállát. – Nálunk a pont, Johnnie barátom. Ránk emlékszik, de Alre nem. Egy-null. Mindenképpen mondd meg neki, Kate, ha találkoztok! Megmondod, ugye? Alig várom, hogy lássam az arcát.

Kate Johnnie-ra pillantott, miközben a férfi elindult a parkolóból, és észrevette, hogy ő is mosolyog. Kate irracionális és túláradó jóindulatot érzett a két férfi, Johnnie és Fred iránt.

Miközben a vonat lezakatol a hídról, Kate vonakodva visszadől az ülésére. A szemben ülő férfi meglehetősen nyugtalanul figyeli őt. Egy kicsit jobban felemeli az újságját, eltakarja magát, Kate pedig magára marad az emlékeivel, fiatalsága szellemeivel és azzal a Trehearne-házban töltött első estéllyel, a Tamaron.

Miközben a negyvenlábas vitorlás, az Alice a két híd felé halad a forgalmas vízen, a kormányosfülkében ülő Sophie felnéz a hídról lefelé dübörgő vonatra. Két gyerek áll az egyik kocsi ablakában, és integet, mire Sophie ösztönösen visszaint nekik. A mellette álló Johnnie Trehearne elmosolyodik.

– A barátaid? – kérdezi szórakozottan.

Sophie elneveti magát.

– Nem emlékszel, hogy mi is ezt csináltuk gyerekkorunkban? Integettünk a vonatoknak, a teherautó-sofőröknek, az elhaladó kocsiknak. És micsoda boldogság volt, amikor valaki visszaintegetett.

– Ha te mondod – mondja a férfi engedékenyen.

Motorral haladnak felfelé a folyón, elkerülnek egy kisebb csoport egymással versenyző Laser dingit, meg néhány „vasárnapi vitorlázót”, akik csak hétvégén vagy nyaraláskor veszik elő a hajóikat, Johnnie-t pedig az a fajta elégedettség járja át, amit mindig érez, ha a tengeren vagy a folyón lehet. Olyankor a legboldogabb, amikor felvonják a horgonyt, eloldják a köteleket, vagy amikor egyre nő a hajó és a móló közötti távolság. Talán azért van így, mert fiatal éveit bátyja – a ragyogó, briliáns Al – árnyékában töltötte, és akkoriban ez volt az egyetlen lehetősége, hogy megélje a függetlenségét, büszke lehessen, és kitapasztalja saját képességeit. Gyerekként a dingiben egyedül töltött idő – a vízen suhanva, tudását a széllel és az árral szemben próbára téve – növelte önbecsülését és önbizalmát oly mértékben, amire soha nem volt lehetősége, ha Al a közelében volt.

Ma, miközben haladnak felfelé a dagállyal, Sophie jelenléte még tovább fokozza elégedettségét. Házvezetőnő, kertész, főszakács és mosogatólány, társaság és szövetséges. A férfi kisebbik lányának közeli barátnőjeként Sophie azóta velük van, hogy a két lány befejezte az egyetemet, és most, húsz évvel később éppen olyan kedves neki, mint bármelyik családtagja.

„Johnnie egyik kis mihaszna kacsája” – így emlegette Sophie-t eleinte az anyja, amikor ő ragaszkodott hozzá, hogy fizetést adjanak a lánynak a sok elvégzett munkáért. Johnnie azonban tudja, milyen sokkal tartoznak Sophie- nak, aki velük együtt élte meg a halálokat, születéseket, a napi örömöket és traumákat, mindezt a maga szokatlanul józan eszével és emberbaráti jókedvével. Azért jött el hozzájuk, hogy felépüljön egy abortusz és egy szakítás után, azután egyszerűen ott ragadt. Az már csak ráadás, hogy imád vitorlázni, és hozzáértő hajós. Miután az ő drága Megje meghalt, a lányai pedig családostul külföldre költöztek – Louisa Genfbe, Sarah Németországba –, nagyon magányos lett volna Sophie nélkül.

Johnnie eltűnődik, vajon Sophie tudja-e egyáltalán, mennyire hiányoznak neki a lányai és a gyerekeik. Tudja, szerencsésnek mondhatja magát, hisz rendszeres időközönként visszatérnek: megszállják a házat, hajóznak a vitorlásaival, és partikat rendeznek a tengeri kertben. Johnnie azzal is tisztában van, hogy azért utazhatnak ide olyan könnyen Genfből és Németországból, mert Sophie itt van, hogy mindent megtervezzen és megszervezzen, mindent kényelmessé és egyszerűvé tegyen számukra. Gyakran hozzák magukkal a barátaikat és azok gyerekeit, a születésnapokat és a karácsonyt pedig továbbra is itt, a Tamarnál ünneplik. Kicsit összeszorul a torka, ahogy kedves, szerető Megjére gondol: mennyi mindenről lemaradt, és mennyire boldoggá tennék őt csinos, okos lányai meg lármás, huncutságkedvelő gyermekeik.

Dagály van, viszi őket felfelé a folyó szélesebb része felé, ahová már a sirályok sem járnak fel halászni, és a sárgásbarna, susogó lápot kék patakocskák szelik át minden irányban, ahogy a víz a mély, sáros csatornákba ömlik.

Sophie az órájára pillant.

– Épp időben érünk vissza ebédre – mondja. – Rowena boldog lesz. – Gyors, vidám és cinkos pillantást váltanak, elismerve az idősebb generáció uralkodását.

Johnnie anyja – Rowena, Lady T, a nagyi-szörny, attól függően, ki említi – még ma is a fiával él: törékeny, hálátlan, uralkodó típus, akinek jelenlétével komolyan számolni kell. De Johnnie szereti, ahogy az apja is tette őelőtte, már amennyire anyja bármilyen érzelemmegnyilvánulást engedélyez.

A ház visszafogott eleganciájú vonalaival már tisztán látható a pázsitok és cserjések között, amelyek egészen a tengeri kertig és a folyóig leérnek. A tengeri kert, amelyet Johnnie egyik őse alakított ki, egy rakodópart alapjaira épült. Levendulasövénnyel szegélyezett, befüvesített terei kikanyarognak a folyóba, a tenger felé eső oldalát pedig kőbalusztrád határolja. Őrként Kirké, egy régi vitorlásról leszedett impozáns fejszobor vigyázza, amely lefelé a folyón, a tenger irányába néz.

Képzeletbeli vonal húzódik Kirké és a The Spaniards, vagyis „A spanyolok” nevű kocsma között, amely Cargreenben, a Tamar nyugati partján áll. Ez volt gyermekkora megannyi versenyének célvonala: Al és Mike a Heronban, azaz a „Gémben”, ő és Fred a The Sieve, vagyis a „Szita” legénységeként. Johnnie-nak hirtelen eszébe jut az első és egyetlen alkalom, amikor Freddel ők haladtak át előbb a célvonalon, megelőzve a Heront, és egy rövid időre megint kisfiú, együtt nevet Freddel, miközben beeveznek a The Sieve- vel a csónakházba.

Végül is Al volt az, aki ezt a nevet adta a The Sieve-nek. Fred fedezte fel a hajót – egy öreg, National 12-est, amely elhagyatva feküdt egy csűr mögött Cargreenben –, amikor a kertben segített, hogy némi pluszzsebpénzt keressen. A tulajdonosa 1942-ben elment a háborúba, és sosem tért vissza, így özvegye örömmel megengedte Frednek, hogy ingyen elvigye. Fred megbeszélte Johnnie-val, aki engedélyt kért az apjától, hogy a National 12-est bevigyék az ő csónakházukba, és Freddel felújítsák.

Apjuk szemmel láthatóan örült az ötletnek. Elvitte őket kocsival Cargreenbe, felrakták a hajót a trélerre, hazavitték, és betették a csónakházba. Több mint egy évbe telt a felújítása. A fiúk ott kerestek pénzt, ahol tudtak, minden pennyt félretettek, megvették belőle a faanyagot meg minden mást, amire szükség volt, és minden szabadidejükben a hajón dolgoztak. Imádták a hajójukat, és miközben javítgatták, különféle neveket találtak ki – de egyik sem tűnt elég jónak.

– Gulipán?

– Unalmas.

– A Tamar királynője?

– Kérkedő.

– Al végzete?

– Most hülyéskedsz?

Egyik délután, teaidőben, miután néhány órán keresztül a hajón dolgoztak, felsétáltak a tengeri kerthez. Al is ott volt Mike-kal, és Johnnie odakiáltott:

– Holnapra kész lesz, hogy vízre bocsássuk! Most már bármikor legyőzünk.

Apja, kezében a teáscsészéjével, odament hozzájuk, és rájuk mosolygott.

– Szép munka – mondta jóváhagyólag. – Annak rendje és módja szerint bocsátjuk vízre, anya pedig rendesen odavág a tatjához egy üveg pezsgőt.

Johnnie nevetve nézett rá, alig fért a bőrébe arra a gondolatra, hogy ilyen hivatalos vízre bocsátással ismerik el a kemény munkát, amelyet Freddel ráfordítottak. Tudta, apjának sem igazán tetszik, ahogy Al kisajátította a Heront, hogy más még egy pillantást sem vethet rá, ám erről az együttérzésről csak ők ketten tudtak, soha nem beszéltek róla, és más módon sem lett soha kinyilvánítva. Johnnie-t mégis megnyugtatta.

– A vízre bocsátás után pedig kivisszük a tengerre – közölte Fred, aki nem tudta palástolni az izgalmát. – Csak kipróbáljuk.

– El ne felejtsétek értesíteni a parti őrséget, hogy legyenek készenlétben! – Al hangja inkább derűs volt, mint gúnyos. A füvön hevert, anyja közelében, akinek egyetértésében biztos volt, és aki rá is mosolygott a megjegyzésre. Mike vigyorogva dőlt a mellvédnek.

– „Messzi föld, messzi föld, hol a Dzsömblik lakta világ van… – folytatta Al lenézően, anyja cinkosságán felbátorodva –, a kezük kék, és a fejük zöld, s kihajóztak egy Ócska Szitában…”²

A név pedig ráragadt.

– Anya, ma megint kihajózunk a The Sieve-en.

– Hányszor borultunk már fel a The Sieve-vel, Freddy? Nem kellene bekerülnünk vele a Guinness-rekordok könyvébe?

Al és Mike ugratta és heccelte a két fiatalabb fiút, közben tovább nyerték a versenyeket. Rendszerint azért, mert jobban összpontosítottak, eltökéltebbek voltak – még egymással is versengtek –, míg Johnnie és Fred megelégedett azzal, hogy jól érzik magukat.

És aztán, azon a bizonyos varázslatos délutánon, a The Sieve legyőzte a Heront: belülről kerülte meg a szél felőli bóját, aztán Mike és Al előtt szelte át a Kirké és The Spaniards között húzódó képzeletbeli vonalat. Johnnie ujjongott, és tisztelgett Kirkének, miközben elhajóztak a tengeri kert mellett a csónakház felé. A vitorlákat leeresztve beeveztek a nagy ajtón, és élményeiket összevetve boldogan élték át újra a verseny minden pillanatát.

Először túlságosan el voltak foglalva a fővitorla feltekerésével, semhogy észrevegyék Al és Mike mogorva tekintetét, ahogy a Heronnal beeveztek mögöttük a csónakházba. Nem mintha Johnnie és Fred azt várta – vagy kívánta – volna, hogy azok ketten könnyedén vegyék a vereséget. Al rámordult Mike-ra, mire az viszonzásul felcsattant. Egymást vádolták, méghozzá olyan keserűen, hogy az szinte elsöpörte a siker élvezetét. Szinte, de azért nem egészen. Johnnie és Fred csendben örült tovább, ízlelgették az első diadal édességét, és Johnnie akkor jött rá, hogy az Al és Mike közötti barátság egyáltalán nem olyan mély, mint a közte és Fred közötti kötelék. Talán attól kezdve nem irigyelte többé a bátyját.

És most, visszaemlékezve, Johnnie meglátja az Al és Mike közötti mély rivalizálás veszélyes előjelét, amelyet rendszerint eltakart látszólag szoros barátságuk. Akkor vetették el a magját mindannak, ami évekkel később virágzott ki, amikor Mike nyerte el a gyönyörű Julietet, akit Al akart megszerezni magának. Johnnie emlékszik, ahogy ők négyen – ő és Fred, Al és Mike – hazafelé tartanak egy másik versenyről, emlékszik a kiabálásra, a hajó hirtelen átperdülésére, és aztán Mike kétségbeesett kiáltására:

– Ember a vízben! – Ő és Fred előmásztak a lenti hálóhelyről. Egész éjjel keresték, de Al testét sosem találták meg.

Miközben lelassítja a motort, és megkerüli a bóját, Johnnie tiszteleg Kirkének, ahogy mindig. Sophie előremegy, hogy felemelje a kötelet. Hazaértek.

Hivatkozások

¹ Utalás egy ismert testvérpárra, eredeti nevükön Tweedledeere és Tweedledumra, akikkel – többek között – Lewis Carroll Alice Tükörországban című regényében találkozhatott az olvasó. – A szerk.

² Utalás Edward Lear The Jumblies című versére. Varró Dániel fordítása.