VERONICA HENRY

Hosszú hétvége

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Veronica Henry: The Long Weekend

Fordította

KOVÁCS ATTILA

Mill House

Mimsbury

1999 szilvesztere

Drága, gyönyörű fiaim!

Tudom, hogy mikor ezt a levelet olvassátok, haragudni fogtok rám. De kérlek, tegyétek félre egy pillanatra az indulatot, és próbáljátok megérteni, hogy miért döntöttem így. Tudom, azt fogjátok gondolni, hogy a választás egyedül az enyém volt, ti nem szólhattatok bele semmibe, és valószínűleg így is volt. Talán önző voltam. Talán magamért tettem. De hát én nem akartam ilyen választásra kényszerülni. Ez a sors kegyetlensége volt.

Remélem, hogy meg tudtok nekem bocsátani, és úgy emlékeztek majd rám, ahogy szeretném, hogy emlékezzetek. Én is olyannak őriztelek meg benneteket, amilyennek lennetek kell – boldognak, nevetősnek, gondtalannak. A kedvemért maradjatok örökre ilyenek.

Örökkön-örökké szeretni foglak benneteket,

Anya

Előszó

Még most, hét év után is, végigfut a testén a remegés, ahogy megcsapja a fanyar férfiillat, az alvás utáni verejték Issey Miyakevel keveredett kesernyés szaga.

A férfinak telt ajka és törött orra van – az orrtörés története a szerint változik, hogy mennyi italt gurított le, vagy kivel beszélget éppen –, sötétbarna fürtjeit most is leszorítja az a selyemkendő, amivel munka közben szokta őket kordában tartani.

Álmában remegnek kicsit a szempillái, elrejtve a sokszor narancsszínben égő zöldessárga szemeket. Ahogy megfordul, félüvegnyi grappa tömény szaga csapja meg Claire-t, amitől könnyes lesz a szeme. Szüksége van rá, szokta mondani a férfi, hogy kiengedhesse a gőzt a konyhában töltött este után.

Claire egy pillanatig se veszi be ezt a szöveget. A férfi csukott szemmel is képes lenne egy emberekkel teli étteremre főzni. Olyan ez neki, mint a levegővétel. Ugyanolyan természetes.

A mértéktelenség is a természetéhez tartozik. Részben ezért szereti őt Claire. Részben meg ez okozza a problémát. A férfi most aludni fog tizenegy utánig. Ő viszont tíz perc múlva felkel. Mindig az ébresztőóra előtt szokott kelni, attól tartva, hogy a csengő nem szólal meg. De hát valakinek fent kell lennie. Végül is, egy szálloda nem tud magától működni, a személyzet meg éppen annyira jó, amennyire az, aki a munkájukat irányítja.

És Claire Marlowe nagyszerű az irányításban. Ő a diszkréció, a diplomácia, az összetett feladatok koronázatlan királynője.

Luca a főzésben jó. És a szövegelésben. És a bulizásban. És az ivásban. Épp ezért akarnak az ő éttermében enni és az ő szállodájában aludni az emberek.

Luca egy élő legenda.

Egy legendával élni kimerítő dolog, és Claire nagyon fáradt. Minden porcikája pihenésre vágyik. De most lesz az év legforgalmasabb hétvégéje. Gyönyörű időjárás várható: garantált a meleg és a napsütés. A nép ilyenkor lazít egyet, és hátradől. Hacsak nem egy kocsmában, bárban vagy egy virágkertészetben dolgozik.

Vagy egy ötcsillagos kertvárosi szállodában a tengerparton.

Claire egy pöccintéssel lekapcsolja az ébresztőt, mielőtt visítani kezdene. Nincs rá szüksége, hogy figyelmeztessék, ideje felkelni. Felhajtja a paplant. Luca megmozdul mellette, felé nyúl, és átkarolja a derekát, mielőtt ki tudna kelni az ágyból. Claire érzi, ahogy Luca keze le-föl vándorol az oldalán. Egy perc alatt cseppfolyóssá válnak fáradt csontjai; behunyja egy pillanatra a szemét.

Nem lehet egy kapcsolatot csak a szexre alapozni, gondolja. Nem lehet együtt élni valakivel, és nem törődni azzal, hogy teljesen a tulajdonának tekint, csak mert a puszta érintésétől is úgy érzed, hogy mindjárt meghalsz.

Vagy igen?

Hallja, ahogy a kukásautók begyűjtik odakint a szemetet. Csörömpölés csörömpölés hátán, ahogy a Fore Street lakóinak egyhetes üvegtermése eltűnik a tátongó sárga üregekben. Tejesüvegek, merlot-s és ásványvizes palackok törnek elégedett roppanásokkal pozdorjává. Claire biztos benne, hogy a kukások akkora zajt csapnak, amekkorát csak bírnak, noha alig van még hat óra. Nem ezt tennéd te is, ha az lenne a munkád, hogy mások szemetét összegyűjtsd?

Claire kisiklik Luca szorításából. Nem fogja neki megadni, amit vár tőle: a feltétel nélküli engedelmességet. Nem azért van itt, hogy szórakoztassa őt. Ha Luca szexet akar, legalább tisztelje meg annyira, hogy visszanyeri az eszméletét. Nem mintha ő nem érezne kísértést. El se tudna képzelni kellemesebb programot napkezdésnek, mint egy ilyen vérpezsdítő testmozgást.

Szomorú, gondolja Claire, hogy ilyen vásári eszközzé vált közöttük a szex, hogy szexmegvonással kell büntetnie Lucát – még ha ő nincs is tudatában a büntetésének, mivel teljesen ki van ütve. Vágyódva gondol vissza az első találkozásukra, amikor szabad elhatározásából és boldogan adta oda magát Lucának, minden gondolkodás nélkül.

De a dolgok megváltoztak azóta. Most már kötelességeik vannak. Pontosabban, csak neki. Luca vidáman elevickél a tehetségével és sármjával, őrá hagyja a piszkos anyagiakat…

Persze, kezdettől fogva ez volt a felállás. Az ösztönember és a szervező. Jin és jang. Luca a főzőtudományával és Claire a gyakorlati érzékével tökéletes párost alkotott. De valahol útközben megbomlott az egyensúly, és Luca felé billent. És Claire ezt zokon veszi.

Egy kapcsolatnak semmi nem árthat jobban, mint a sértettség.

A tetőablakhoz megy Claire a szoba sarkában, és feláll egy székre, hogy kinézzen a tetőkre. Ott van még a három sirályfióka, rondán és tátogva. Attól a naptól figyeli a fejlődésüket, hogy kikeltek. Ha csak rájuk néz, apró szúrást érez valahol legbelül, és nagyon jól tudja, hogy mitől van ez. De nem tehet ellene semmit. E pillanatban biztos, hogy nem tudna beilleszteni az életébe egy kisbabát.

Elégedetten látva, hogy a csibék élnek és virulnak, és nem estek le a tetőről egy fészekhagyó próbarepülés közben, amire most már bármelyik nap számítani lehet, Claire beleszippant a sós hajnali levegőbe. Szinte érzi a nap illatát, noha nem látja még erről a helyről. Maga elé képzeli, ahogy lelkesen kibukkan a folyó torkolata felett, hogy üdvözölje a látogatókat, akik százas csapatokban fogják elözönleni a hét végén Pennfleetet. Meg fogják tölteni a kanyargós szűk utcákat, és kiáramlanak majd a rakpartra, ugyanolyan mohón habzsolva az éltető táplálékot, mint a sirályfiókák. Halat és chipset fognak lakmározni, fagylaltot és cornvalli süteményt, fehér zacskóból tejkaramellát, és a kertvárosi emberek hálásak lesznek nekik – nem a hátrahagyott szemétért, de a pénztárgépek boldog csörömpöléséért.

Claire halkan átmegy a zuhanyozóhoz. A tetőtéri szoba az övéké, mivel a mennyezet túl alacsony ahhoz, hogy jó legyen a fizető vendégeknek – még ha Luca a 185 centijével folyton be is veri a fejét a gerendákba. Az volt a tervük, hogy vesznek egy kis lakást valahol a városban, ahová elmenekülhetnek, de ez soha nem valósult meg. Nincs idejük nézelődni. Valamint nincs egy penny megtakarított pénzük se. Amikor ideköltöztek Pennfleetbe, Claire lelkesen lapozgatta az ingatlanhirdetéseket a kávészünetben, egy kedves kis fehérre meszelt halászkunyhót keresve, amit sajátjuknak mondhatnának, de az összes pénzüket vissza kellett forgatniuk a szállodába. Úgyhogy most itt vannak, fent a tetőtérben. Elég szép ez a szoba, fehérre festett deszkafalakkal meg egy olyan nagy hattyúággyal, amilyen a hotel többi részében is van, de nem sok hely van itt a „cuccoknak”, és szinte semmi a ruháknak. Csak azokat a tengerészkék, fekete és szürke egyenruhákat tudja ide bepréselni Claire, amiket munkához vesz föl. Már az idejét sem tudja, mikor húzta fel valamelyik „claire-es” ruháját utoljára, amelyek most egy nejlonzsákban vannak elraktározva. Arra sem emlékszik, hogy mikor vett ki utoljára szabadnapot. Ha nincs éppen a szálloda előterében, akkor bevackolja magát az irodájába, és forgalomnövelő terveken, költségelszámolásokon, újsághirdetéseken rágódik…

A zuhanyozása öt percig tart. A felöltözés újabb öt percet vesz igénybe. Hat tizenötre a recepciós pultnál van, ellenőrizve a személyzet beosztását, és azon imádkozva, hogy senki ne jelentsen beteget a csábító napsütés miatt.

Ezen a hétvégén majdnem telt házuk lesz. Hét szoba és az étterem. Ha szerencséje van, alhat vagy tizenkét órát a következő három napban. Tudja persze, hogy ez azért van, mert maximalista, és bizony, ennek köszönhetik a sikereiket. Annak, hogy odafigyel mindenre.

Mindemellett persze Luca félelmetes szakácshírnevének, ami régóta állandó témája a hétvégi újság- és magazinmellékleteknek és főzőcskés blogoknak. Boldogan végigbumliznak az emberek hétvégén egy háromórás utat vonaton Londonból Pennfleetbe, csak hogy megízleljék azt a sok izgalmas dolgot, amit Luca a bébitintahalakkal, vesebabokkal és cukkinikkel művel; majdhogynem orgazmust kelt a jégkrémje – legalábbis ezt állítja róla egy híres ételkritikus, aki öt gallonnal rendelt a mézes, kávés és ricottás jégkrémjéből. Luca egy igazi címlapfiú, ami kisebbfajta szupersztárságot jelent a tengerpartnak ezen a szakaszán. Egy celeb, akit mindenki rögtön felismer, miközben Claire-t soha nem ismerte fel még senki. Ő néha teljesen láthatatlannak érzi magát.

A Luca-élmény miatt jön el mindenki a tengerparti Townhouse-ba. De azt nem tudja senki, hogy Claire nélkül Luca semmi nem lenne. Egyáltalán semmi.

Egy

Pokolfajzat sirályok! És pokolfajzat Jeff! Miért nem tudta rendesen beletenni a kukába a szemetet? Újra és újra elmondták neki, hogy a sirályok darabokra tépik a zsákot, ha csak rádobja a kanna tetejére, de sose figyelt oda. A zsákot persze teljesen kibelezték mostanra, és szétszórták a tartalmát az egy négyzetméteres füvön, ami előkertként funkcionált. A füvön, amit sose nyírt le senki, így akkorára nőtt, amekkorára tudott, hogy aztán lekonyuljon az erőlködésben. Angelica a fürdőszoba ablakát csapkodta, de az öt sirály észre sem vette, vidáman szálldostak egy Kentucky Fried Chicken-es doboz maradványai körül, amit nyilván egy esti kiruccanásról hozott vissza valaki, de hogy honnan, az rejtély – Angelica teljesen biztos volt benne, hogy ötven mérföldes körzetben nincs egyetlen KFC sem. Ezt az árat kellett megfizetned, ha Pennfleetben akartál élni. Gyönyörű panorámák, igen, de semmi azokból a dolgokból, amelyek létfontosságúak egy hozzád hasonló átlagos huszonegy évesnek, mint például a Topshop vagy a Maccie D’s, vagy akár egy nyamvadt mozi.

Ha szóba került Pennfleet, a legtöbb ember egy festői kikötőre gondolt, boldogan ringatózó csónakokkal, meg olyan ódon kis szűk utcácskákra, amiket még ódonabb fagylaltszínű házacskák szegélyeznek. Ezernyi giccses festmény témáját adta, amelyek jó része a kocsmák és kávézók falain lógott, és zsíros árcédulákkal és antikolt fakeretekkel kínálta magát eladásra. Erőltetetten trendi szabadidőcuccokat árultak a boltok: dilis ruhákat, kinyúlt piszkos-rózsaszín és kék pólókat, mintás gumicsizmákat, meg ajándék bögréket „nagyon okos” feliratokkal, és kézzel gyártott ékszereket, s mindezt jól felpumpált árakon. Önfeledten mulatozó családok özönlötték el az utcákat, boldogan tivornyázva a játéktéren, ami egész nyárra az övék volt, nem sokat törődve a pályagondnokokkal, a helybéliekkel, akik a hosszú téli hónapokban egyben tartották a helyet, és finom teákkal és gin-tonikokkal szolgálták ki őket. Boden-on-Sea-nek nevezték a helyet, és nyaranta nem lehetett mozdulni a khakisortos és gumipapucsos fickóktól és a cicanadrágban és Chanel napszemüvegben feszítő illatos és csinos anyukáktól.

Azt azonban a Pennfleetbe látogatók többsége nem tudta, hogy ha követik a főutat a múzeumon túlra, balra fordulnak az elágazásnál, elmennek az apró tűzoltóállomás mellett, aztán fel a hegyre, majd egyenesen neki az Acland Avenue-nak, akkor olyan lerobbant teraszos házak komor falanxával találják magukat szembe, ami tökéletes kontrasztban áll a tengerparti idillel, ahová lenéznek. Itt laktak a gyengék és védtelenek, azok a pennfleeti lakosok, akik nem voltak megáldva a folyótorkolat és mögötte a tenger üde panorámájával, és egyetlen reménybeli jövedelemforrásukat a hátgörnyesztő lepedőcserélős és vécépucolós nyári szezon jelentette, hacsak nem voltak olyan szerencsések, hogy munkát kapjanak a helyi tésztagyárban, vagy a közeli ipari parkban a St Austell felé vezető úton.

De még a lepedőcserélés és vécépucolás lehetősége is egyre csökkent. A szálloda-, kávéház- és étteremtulajdonosok maguk végezték a piszkos munka nagy részét, hogy a költségeiket csökkentsék, és a félpanziós szolgáltatások jó részét átalakították önellátó apartmanokra. Nehéz idők jártak, s bár az utcán azt beszélték, hogy a recesszió miatt ezen a nyáron itthon töltik a szabadságukat az emberek, a szobafoglalások száma meglehetősen alacsony volt. Kivéve az előkelő részen, ahol továbbra is nagy volt a forgalom, előfoglalásokkal egész nyárra. Amiért Angelica nagyon hálás volt. Ő még szobalányként kezdte itt öt évvel ezelőtt a Townhouse by the Sea-ben, hétvégenként és a szünidőkben. Amikor elvégezte az iskolát, felajánlottak neki egy recepciós állást teljes munkaidőben, és ő két kézzel kapott a lehetőség után. Aztán, három héttel ezelőtt, előléptették igazgatóhelyettessé.

Felvette a földről a kosztümjét, ahol este hagyta. A fekete vászonszoknya gyűrött volt; a blézer nem annyira. Megpróbálta kisimítani az anyagot, de a ráncok mélyen belenyomódtak. Ki kellett vasalnia. Claire kitért volna a hitéből, ha nem teljesen makulátlan az öltözéke. A Townhouse by the Sea-ben sokkal fontosabb volt a stílus a praktikumnál. Rengeteget kellett bíbelődni mindennel, az egyiptomi vászonlepedőktől a csillogó üveg- és krómfelületekig a fürdőszobákban, amiket puha ronggyal kellett kifényesíteni. Nem spóroltak semmivel.

Igazgatóhelyettesként Angelicának legalább a hátgörnyesztő kulimunkát nem kellett tovább végeznie, hacsak nem voltak szűkében a személyzetnek. Angelicát roppant boldoggá tette az előléptetése, habár némiképp csorbította a boldogságát az a körülmény, hogy a fizetési csekkjén nem látott nagy változást.

– Nagyon kicsi a haszonkulcsunk e pillanatban – magyarázta neki Claire. – De ha sikeres lesz a nyár, akkor tudunk neked jutalmat adni.

És ha nem lesz az? Angelica nagyon is jól tudta, mivel egész életében Pennfleetben élt, hogy egy borús, esős nyár végzetes csapás lehet bármelyik tengerparti vállalkozás számára. Nem volt róla meggyőződve, hogy hosszabb ideig ki tudja húzni a Townhouse ilyen borsos árakkal. A luxus nagyon rendben van, de több mint kétszáz fontot egy éjszakáért? Hacsak nem tör ki a kánikula, szerencsések lesznek, ha nem mennek csődbe nyár végére.

Aminek pusztító hatása lett volna. Számára biztosan. Mert Angelica pontosan tudta, hogy megfogta az isten lábát. Minden percet imádott, amit a szállodában töltött, és mohón vágyott rá, hogy mindent megtanuljon, amit csak lehet. Összes korábbi állása csak eszköz volt számára, a pénzszerzés egy módja, de ez most más volt. Ha egész életében itt kell maradnia a környéken – és e pillanatban nagyon úgy festett a dolog –, akkor a Townhouse az a hely, ahol maradni akart.

Természetesen óriási kontraszt volt a szálloda és a lakókörnyezete között. Undorodva nézett körbe a hálószobáján. A rózsaszín bútorgarnitúra régi volt, és repedezett, por telepedett minden résbe és repedésbe. Jeff felszerelt egy gumislaugszerű dolgot a csapokra, hogy megkísérelhessék a zuhanyozást, de nem volt elég hosszú ahhoz, hogy hasznát lehessen venni. Angelica alig használta már az itthoni fürdőszobát. Inkább besurrant valamelyik lakosztályba a pihenőideje alatt, miután megnézte a beosztásban, hogy melyik szoba vár takarításra. Szerette a zuhanyrózsából ömlő víz erős sugarát, a bizsergető forróságot, a grátisz tusfürdő rozmaringos fűillatát, a vastag fehér törülközőket…

Milyen csodálatos lenne mindig ezt az életet élni! Mert vannak emberek, akik ezt teszik. Ezt nagyon jól tudta. Nem mindenki kerül csapdába. De legalább a csapdát, amiben volt, nem ő maga csinálta. A barátnőire gondolt, a naiv, ostoba barátnőire, akik a babatrükköt bedobva betonozták ide magukat. Micsoda ravasz trükk, csóválta a fejét. Milyen előnyöd származhat abból, ha egy gyereket veszel a nyakadba? Látta az ócska lakásokat, amiket adtak nekik; tudta, milyen kevés pénzt kaptak a megélhetésre. Nem ez volt a jövő.

Elméletileg ő bármikor szabadon elsétálhatott volna innen, ha akar. De hát hogy tehette volna meg? Ez a fajta önzőség egyszerűen nem volt meg benne. Ezt a jellemvonást nem örökölte az anyjától.

Megnézte magát a mosdó fölött lógó orvosságos szekrény tükrében. Tejfehér bőr, apró, de ragyogó kék szemek, finom, vállára omló selymes fekete haj merész frufruval, széles száj, telt felső ajakkal. Smink nélkül nem volt benne semmi feltűnő, ami hasznos volt napközben a munkában, mert háttérben maradhatott. De ha leszállt az este, egy szemceruzával, egy műszempillával meg egy vörös rúzzsal olyan arcot tudott festeni magának, amit soha nem lehet elfelejteni. Csak sajnálatos módon nem értékelte ezt senki.

Illetve, egyetlen személy igen, ő viszont egyértelműen tiltott terület volt. Ezért Angelica nem is lovalta bele magát a dologba.

Felmarkolta a ruháit, és gyors léptekkel leszaladt a lépcsőn a konyhába. Előhúzta a vasalóállványt a hűtőszekrény és a fal közötti rejtekhelyéről, és nagy csattanással felállította, mit sem törődve vele, hogy Jeff feszülten hallgatja a közlekedési híreket a rádióban. Mivel ő futárként dolgozott, fontos volt tudnia, hogy megkezdődtek-e már a hétvégi torlódások.

– Tölts nekem egy csésze teát, Jeff – mondta hízelgő hangon Angelica, miközben bedugta a vasalót, és eltekerte a tárcsát. Nem akarta megemlíteni a szemetet. Ha bevallaná, hogy látta, kénytelen lenne összeszedni az egészet, és akkor elkésne a munkából. Nemsokára úgyis észreveszi az anyja, ha kegyeskedik kivonszolni magát az ágyból. Majd ő kidühöngi magát. Végül is Trudynak az égvilágon semmi dolga sincs.

Jeff kinyújtotta a karját úgy, hogy fel sem pillantott, és a rozsdamentes teáskannából egy bögrébe töltötte a sötétbarna üledéket, egy papírdobozból tejet löttyintett rá, és szolgálatkészen Angelica felé nyújtotta.

– Tessék. – Angelica a szájához emelte a bögrét, majd elfintorodott, ahogy belekóstolt a langyos teába. – Pfuj… ez undorító!

–Tudod, hol a kanna – felelte Jeff.

Angelica gyorsan letette a bögrét, ahogy a gőz dühös szisszenéssel kispriccelt a vasalóból.

– Na. Főzzél nekem egy frisset. Tudom, hogy szívesen teszed.

Jeff a szemét forgatva feltápászkodott, és a kannához battyogott. Angelicának már attól felkavarodott a gyomra, ha Jeffre nézett, a kidudorodó pocakjára a Jack Daniel’s-es póló alatt, amit megpróbált begyömöszölni a farmerjába, és átkötni egy jókora arany sasos nadrágszíjjal. Ehhez jött még a gyér, őszes lófarok és a kecskeszakáll… Angelica megborzongott, nem értette, mi miatt vonzódhat hozzá az anyja.

Igazából értette. Azért vonzódott hozzá, mert Jeff jó lelkű volt. Rusnya képű és végtelenül unalmas, de nagyon kedves. Az égvilágon mindent hajlandó volt megtenni Trudyért – jó, azon kívül, hogy rendesen berakja a kukába a szemetet –, és ezért Angelica hálás volt neki, mert sok terhet levett a válláról. Egyszóval, lehet, hogy Jeff úgy nézett ki, mint egy hajléktalan, és rossz ízléssel öltözködött, de ezerszer jobb volt, mint az anyja legutolsó barátja.

Angelica soha nem látta okát annak, hogy miért kellene szégyenlősködnie vasalás közben. Sajnálatos módon Jeff elődje kihasználta a körülményt, hogy csak az alsóneműjét viseli, és egy kis próbatapizásra becsúsztatta a bugyijába az ujjait. Angelica megragadta a csuklójánál, rácsapta a kezét a vasalódeszkára, és belevágta a tenyerébe a vasalót. Előbb égett hús sercegése hallatszott, aztán egy állati üvöltés. Kellett néhány másodperc a fickónak, hogy felfogja, mi történt.

– Rohadt szuka! Rád hozom a nyavalyás zsarukat. Ez súlyos testi sértés! Jézusom! – A mosdóhoz rohant, és rányitotta a hideg vizet. – Ezért be foglak perelni!

Angelica nyugodtan nézett rá.

– Szerintem azt fogod hallani, hogy ez önvédelem volt – felelte.

Trudy lejött, hogy megtudja, mi ez a nagy hajcihő.

– Kórházba kell vinned! – A sebesülését mutogatta a fickó. – Rácsapta a vasalót a rohadt kezemre!

– Arra a kezedre, amit a bugyimban tartottál – pontosított Angelica. – Hagyd abba a rinyálást. Nem volt olyan forró; műszálra volt állítva. – Ez még azelőtt volt, hogy a Townhouse-ba ment dolgozni, amikor még a cukrászdában szolgált fel.

– Nem kellett volna bugyiban vasalnod! – kiabálta az anyja.

– Ez az én házam is. Ha úgy tetszik, pucéran vasalok! – kiabált vissza Angelica.

Soha többé nem látták a fickót, és Angelica anyja hetekig duzzogott. Amíg fel nem szedte Jeffet a country & western esten a helyi kocsmában, és haza nem vonszolta. Azóta Jeff berendezési tárgynak számított. Hozott egy kis stabilitást a háztartásba, mert ha Trudynak pasija volt, érezhetően nyugodtabb lett, ami megkönnyítette a dolgokat.

Angelica visszacsattantotta a vasalót a rácsra.

– Pakold el nekem, jó? – mondta kifelé menet a szobából, és tudta, hogy Jeff megteszi neki.

– Ó… mi lesz a teával? – motyogta durcásan Jeff.

– Nincs időm…

Angelica felszaladt a lépcsőn, az óráját nézve.

Annyi időt adott Dillnek az ágyban, amennyit csak tudott, de ha most nem kelti fel, elkésnek. Kinyitotta a hálószobája ajtaját, és a kis gyerektest körvonalait fürkészte a Spongya Bob-os paplan alatt, aztán óvatosan átlépkedett a padlón szétszórt kacatokon – üres DVD-s dobozokon, focikártyákon és hegyes végű műanyag mutánsokon, amelyek legyilkolják a lábad, ha véletlenül rájuk taposol.

Dill még mindig nem volt magánál, fülére volt szorítva a fejhallgatója. Angelica Jessie J fémes szopránját hallotta az egyik hangszóróból. Dill mindig az iPodjával ment aludni. Angelica aggódott is, hogy emiatt soha nem tud rendesen pihenni az agya. Olvasta valahol, hogy leoltott lámpánál és ingermentes környezetben kell a gyerekeknek aludniuk. A védőnő azt mondta, hogy nem kell emiatt aggódni. De Angelicának nem sok bizalma volt a védőnőben. Látta rajta, hogy ő is csak a saját nyugalmára gondol, ahogy Angelica anyja. Egyiküket sem érdekelte igazán, hogy mi szolgálja legjobban Dill érdekeit.

– Hé! Álomszuszék.

Megbökte Dillt a pehelypaplanon keresztül. Dill kinyitotta a szemét. Angelica gyengéden levette róla a fejhallgatót.

– Nem akarok felkelni – dünnyögte nyújtózkodva a fiú, s felcsúszó pizsamafelsője alól kikandikált a hasa. Nyolcéves korára még mindig olyan pufók pofija és dundi ujjai voltak, mint a csecsemőknek. Az ő kicsi öcsikéje. Illetve félöcsikéje – Angelica egyik testvérének sem volt ugyanaz az apja –, de azért mindig megdobbant a szíve, ha meglátta.

– Gyerünk. Fél órád van. Öltözz fel, és mosd meg a fogad.

Ha az anyján múlik, Dill még vagy két órán át ágyban maradt volna. Trudy nem látta át, miért problémás az, ha elkésik az iskolából, tekintve, hogy úgyse tanul ott semmit. Mit számít egy-két óra ide vagy oda? De Angelica hitt a rendszerességben. Tudta, hogy a rendszeresség fontos Dill számára, akár tetszik neki – vagy bárki másnak –, akár nem.

Dill megfordult, és védekezőn a fejére tette a kezét. Angelica lehajolt, hogy megcsiklandozza, és Dill összevissza kaszált a kezével, amíg feladta a küzdelmet, és legurult az ágyról, hogy Angelica lábához huppanva, boldog vigyorral nézzen fel rá.

Angelica szíve elolvadt, ahogy mindig is. Szerette a kisfiút. Ami szerencse volt, mert Dillnek szüksége volt rá. Tudta, hogy sötét jövő vár a fiúra, ha ő valaha is elmegy innen. Trudy nem fog kiállni mellette; nem fogja kiharcolni neki a helyi iskolában a helyet, nem fog megküzdeni azért, hogy úgy kezeljék, mint egy normális gyereket. Ami a Down-kórt illeti, nem volt súlyos az állapota. De folytonosságra volt szüksége, stabilitásra, ápolásra, fegyelmezésre. Amiből Trudy egyet sem tudott neki megadni. Az anyja összevissza gondoskodására, szeszélyeire és depressziós hullámvölgyeire nagyon nem volt szüksége Dillnek. Nem mintha Trudy nem szerette volna a fiát – persze hogy szerette –, de láthatóan nem volt képes meghozni azt az áldozatot, ami ahhoz kellett, hogy a fiú minél jobban boldogulhasson.

Angelica igyekezett neki megadni mindazt, amire szüksége volt. Olyan jó volt hozzá, mintha a saját anyja lenne. Ezt nem érezte nyűgnek. Hogyan érezhette volna? Ezt a lapot osztotta neki a sors, és tudta, hogy soha nem fogja elhagyni Dillt, amíg csak szüksége lesz rá. Nem is volt olyan kemény. Dolgozhatott, amikor akart; elmehetett szórakozni, amikor akart, mert megoszlott a felelősség. A többiek is kivették a részüket a feladatból – még a két féltestvére, Kimberley és Faye is. És Jeff. De Angelica volt Dill biztonsági hálója. Ő volt az, aki elsőként észrevette a problémákat, és tett is ellenük. Trudy hajlamos volt halogatni a dolgokat. Persze akkor is elvegetált volna a fiú, ha az anyja gondoskodására van bízva, de Angelica többet akart annál, hogy Dill csak úgy vegetáljon. Azt akarta, hogy mindent megkapjon az élettől, amit csak lehet. Elvitte úszni és lovagolni. Felolvasott neki; segített a leckéjében. Fociedzésre vitte. Annyi élményt nyújtott neki, amennyi csak az idejéből és pénzéből kitelt.

Ő volt a fiú kispajtása.

Fél óra múlva kisétált a páros az első ajtón: Dill a gondosan bezselézett hajával, ahogy szerette, a zöld iskolai egyenruhájában, és Ki vagy, doki?-s hátizsákjával a hátán; Angelica meg a makulátlan vászonkosztümjében és a makulátlan frizurájával. Az iskola kapujához érve Angelica búcsúpuszit adott Dillnek, ahogy a többi anyuka tette a gyerekével, miközben az ő anyjuk öntudatlanul feküdt az ágyában.

Ugyanez volt mindennap.

Minden vendég eltátotta a száját, amikor belépett a Townhouse-ba. A pennfleeti kikötőre néző, kocka alakú ötemeletes épület vámház volt hajdanán, vastag kőfalakkal és hatalmas ablakokkal, amelyek természetes fénnyel világították meg. A ház belseje ódon luxust árasztott magából, ami elütött a tengerparti matrózstílustól – Pennfleet bőven el volt látva kék-fehér csíkokkal. A falakat halványzöld tapéta borította, rajta aranykalitkába zárt madarakkal. Muránói csillár függött a recepciós pult fölött, rózsaszínű fényt szórva a fatáblára, ahová felírták krétával a napi időjárást és a dagály idejét; alatta lógott a nyolc szoba kulcsa, akkora bőrszíjra kötve, hogy lehetetlen volt elveszíteni. Narancssárga francia pamlag és két antik fotel terpeszkedett a kis előtérben; mohával és pufók boglárkákkal teli akvárium állt a szalon közepén egy kerek asztalon. Finom volt a levegő: friss kávéillat keveredett a fahéjat, gyömbért és kardamomot egyszerre égető hatalmas háromkanócos gyertya aromájával.

Az összhatás megnyugtató és mámorító volt egyszerre. Úgy érezték a vendégek, mintha egy kis mennyországba sétálnának be, amely egyedi volt, és nagyon különleges. Claire utálta az olyan jelzőket, mint a „hóbortos” vagy a „klasszikus egy kis csavarral” – mindkettőt elcsépeltnek találta –, de gyanította, hogy mindkettő ráillik a szállodára, bár ő soha nem áldozta fel az ízlést a különcködés oltárán. Minden pont olyan volt, amilyennek lennie kellett.

Végigfuttatta szemét az előttük álló hétvége vendéglistáján. A harmadik emeleti három szobát egy legénybúcsús társaság foglalta le. Két-két fickó egy-egy szobát. Általában Claire ellenezni szokta a legénybúcsús bulikat, de a vőlegény tanúja, Gus Andrews megnyugtatta: – Csak egy kis vitorlázásra ruccanunk le. Egy jó kis vacsorát akarunk csak, meg egy jó kis bort – mondta neki. – Nem kötözzük meg a vőlegényt, és nem hagyjuk pucéran a recepción. Megígérem. – Civilizáltnak látszott, és boldogan letette a busás foglalót, így aztán Claire elfogadta a szobafoglalást, miután Gus megesküdött, hogy tartja a szavát.

Két egymásba nyíló szoba volt a következő emeleten, olyan családok számára, amelyek „tízévesnél idősebb, jól nevelt gyerekkel” érkeznek. Ezeket az összenyitható szobákat egy Colin Turner nevű úr foglalta le, aki dupla ágyat kért az egyik szobába és két egyszemélyeset a másikba – a „barátnőjének” és a barátnője lányának. Claire-t rögtön elfogta a nyugtalanság. A „barátnő” szónak mindig volt egy kis mellékzöngéje.

A legkisebb szobát, amit a honlapjukon Seprűkamrának neveztek, egy Laura Starling nevű fiatal lány foglalta le. Végül az első emeleti nagy lakosztályt, amelyhez saját szalon és kikötői panoráma tartozott, legfontosabb vendégeiknek, Trevor Parfitt úrnak és a feleségének, Monique-nak tartották fenn. Ahogy az érkezésükre gondolt, Claire gyomra összerándult egy kicsit.

Trevor és Monique mindig a nagy lakosztályt kapta, mert húszszázalékos részesedésük volt a Townhouse-ban. Trevor régi rajongója volt Lucának, azóta ismerte, hogy Londonban volt séf. Amikor megtudta, hogy Luca és Claire saját szálloda vásárlását tervezi, lecsapott a lehetőségre, hogy ő is befektethet. Parfitték rendszeres látogatók voltak, lejöttek a hosszú hétvégékre, hogy élvezzék a befektetésük gyümölcsét, sőt még egy hajót is vettek – egy csillogó fehér vízi palotát, ami úgy kirítt a pennfleeti kikötőből, mint egy gyulladt hüvelykujj.

És most, mint kiderült, újabb ragyogó ötlete támadt a párosnak. Szállodát akarnak nyitni Londonban, ahová Claire-t és Lucát is magukkal akarják vinni. Ezt meg is tárgyalták három hete a nem hivatalos éves közgyűlésükön. Trevor „Townhouse a Cityben” néven dobta be a dolgot, amitől Claire kissé ideges lett. Az ő ötlete volt a Townhouse elnevezés. Most meg Trevor márkanévként akarja ezt használni, és Claire nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy Trevor ellopta az ötletét. Azzal nyugtatta magát, hogy Trevor nyilván ezért lett sikeres, mert hát kétségtelenül az volt. Nem sok embernek van manapság fölös pénze arra, hogy egy új szállodába fektessen be.

Trevor azt is fontosnak tartotta, hogy Monique-nak a lehető legnagyobb beleszólása legyen mindenbe, leginkább a dekorálásba. Claire-nek nem kellett a házukat látnia ahhoz, hogy tudja, Monique egy Jackie-Collins-találkozik-Versacével-a-Hello!-magazinban-féle valamit akar, tele márvánnyal, leopárdbőrrel és mindenféle csicsával, ami egyáltalán nem az ő stílusa.

Amikor elmondta a félelmeit Lucának, ő csak nevetett. – Nem lesz vele gond. Hagyd neki, hogy kiválasszon egy-két függönyanyagot meg díszpárnát.

– Sokkal több dologba akar beleszólni!

– Akkor dolgoztasd meg keményen. Küldd be Londonba mintákat keresni, amíg rongyosra nem járja a lábát. Hamar megunja.

Claire láthatóan kételkedett ebben. Monique az a fajta ember volt, aki ha a foga közé kaparint egyszer valamit, soha többé nem engedi el.

– Csak mosolyogj édesen, és mondjál szép szavakat. Aztán fogjuk a pénzt, és futunk. Biztos, hogy Trevor nem fog a levesünkbe köpni. Nekik ez csak hiúsági kérdés.

Claire nem volt róla meggyőződve, hogy érdemes egy olyan projektbe belevágni, ami csak hiúságból fontos, de Luca ragaszkodott hozzá.

– Trevor nem engedi, hogy befuccsoljon a dolog. Monique végül beleun. Aztán egy napon kivásároljuk őket. Bízzál bennem, Claire.

Claire továbbra sem volt biztos benne, hogy ő és Luca tényleg ezt akarja-e csinálni. Igaz, hogy Luca mindig arról álmodott, hogy lesz egy saját helye Londonban, de már így is túlvállalták magukat. Mintha Luca azt hinné, hogy nyugodtan magára hagyhatják a Townhouse by the Sea-t, és szépen elműködik egy őket helyettesítő megbízott kezében. Claire tudta, hogy ez nem olyan egyszerű. Ki fog például főzni? Azért jönnek ide az emberek, hogy Luca főztjét egyék; hogy megtapasztalják, milyen könnyed és ösztönös eleganciával zsonglőrködik az ízekkel. Nem lesznek kíváncsiak a helyettesére.

Claire úgy döntött, hogy egyelőre nem idegesíti magát ezzel. Sok víz lefolyik még addig, hogy az álomból valóság legyen. Inkább nekilátott kinyomtatni a hétvégi vendégek regisztrációs lapjait, és kezdte egy jegyzetlapra összeírni a külön igényeket, amikor kinyílt az első ajtó, és belépett Angelica.

Angelica volt Claire mentőöve. Amikor először jött ide dolgozni, mint részidős szobalány, Claire már akkor észrevett benne valamit. A tanulási vágyat és a gyors észjárást, s úgy gondolta, érdemes ezt kihasználni. Amikor hallotta, hogy Angelica befejezte az iskolát, felajánlotta neki, hogy betanítja recepciósnak. Angelica örült a lehetőségnek – éppen azon volt, hogy elmegy dolgozni egy utazási irodába, Bodminba. Claire adott neki kétszáz fontot, hogy menjen, és festesse vissza a pink csíkos haját normál színűre, és vegyen magának elfogadható ruhákat. És ki kellett vetetnie a gyűrűt is a nyelvéből. A rózsaszín csíkok és piercingek egy szobalánynál még elmentek, de a recepción már nem.

A következő hétfőn Angelica gesztenyebarna bubifrizurával jelent meg, egy fekete vászonszoknyában (ami kicsit rövidebb volt a kelleténél, de Claire úgy ítélte meg, hogy talán nem árt senkinek), egy szűk fehér blúzban (a fekete melltartó tisztán látszott alatta, de Claire itt is az előbbi véleményre jutott), meg egy szögletes vászonblézerben és egy pár lapos balettcipőben. És most, három évvel később, már majdnem – majdnem – alkalmas volt arra, hogy rá lehessen bízni a szálloda vezetését. Még mindig hajlamos volt egy kis csípős nyelvűségre, és Claire sokat dolgozott rajta, hogy lecsiszolja róla ezeket, mielőtt laza pórázra engedi őt, de nagyon büszke volt a védencére.

Mindenben támogatta; tudta, hogy Angelicánál otthon nem úgy mennek a dolgok, ahogy kellene, hogy nagyon komolyan veszi a kötelességét a kisöccse iránt, és hogy az anyja, Trudy alól egy kicsit kicsúszott a talaj. Claire soha nem faggatózott, de mindig észrevette, ha Angelica feszült volt, és annyi segítséget adott neki, amennyit csak tudott. Mindig elöntötte a melegség, ha eszébe jutott, hogy nem egy egyetemről kikerülő, öntelt szállodaszakos gyakornoknak, hanem egy helyi lánynak adott lehetőséget az érvényesülésre. Különös módon, a korkülönbség ellenére, egészen közel kerültek egymáshoz. A szálloda életének csöndes pillanataiban sokat trécseltek és pletykáltak egymással, vagy bizalmas beszélgetéseket folytattak. Egyszer-kétszer, télvíz idején, amikor majdnem teljesen üres volt a szálloda, elruccantak – mint két csintalan tinédzser, akik a dupla matekról lógnak – a nagy bristoli bevásárlóközpontba, és cipődobozokkal, sminkmintákkal és olyan göncökkel megpakolva jöttek vissza, amiket soha nem vennének föl Pennfleetben, de amikre minden lánynak szüksége van a ruhatárában.

Viszonzásul Angelica soha nem használta ki Claire nagylelkűségét és nyitottságát. Munkaidő alatt egy csapatot alkottak, de mindketten ügyeltek arra, hogy megmaradjon a különbség munkáltató és alkalmazott között. Claire tisztában volt vele, hogy végzetes hiba lenne túl közel kerülnie valakihez, aki neki dolgozik. Úgy érezte, sikerült megteremtenie az egészséges egyensúlyt.

– Szia! Remélem, felkészültél – mondta. – Hosszúnak ígérkezik a hétvége.

– Már tele is van a parkoló – felelte Angelica. Kezébe vette a vendéglistát, és elhúzta a száját. – Mr. és Mrs. Parfitt? Már megint? Alig két hete voltak itt.

– Különösen kedvesnek kell hozzájuk lennünk ezen a hétvégén.

– Mindig azok vagyunk – jegyezte meg Angelica. – Majd visszafogom magam, és nem vágom képen Trevort, ha a fenekemre paskol.

Claire felkacagott. Ez igaz volt: Trevor Parfitt még a régi iskolához tartozott, ahhoz a típushoz, amelyik nem gondolja, hogy a fenékpaskolás sértő lehet. „Bébinek” hívta a feleségét, minden irónia nélkül.

– Trevor nem változik meg.

– Nem – mondta Angelica. – De miért kell most extrakedvesnek lennünk? Parfitték mindig fejedelmi ellátásban részesülnek, amikor csak idejönnek.

Claire habozott. Még senkinek nem beszéltek az új szálloda tervéről – az ilyen hírek mindig felzaklatják a személyzetet –, de tudta, hogy ha létrejön a megállapodás, még az eddigieknél is jobban Angelicára lesz utalva. Úgy döntött, bizalmába avatja.

– Ennek szigorúan kettőnk között kell maradnia – mondta. – Trevor és Monique valószínűleg szállodát akar nyitni Londonban.

Angelica arca elkomorult.

– Ugye, nem akarsz elmenni? – mondta. – Mert nélküled nem dolgozom itt. Ugye, tudod ezt?

– Nem tudtam – felelte könnyedén Claire. – De neked már nincs szükséged rám.

– Én nem dolgozom senki másnak.

– Jólesik a ragaszkodásod. – Claire elmosolyodott. – Ne aggódj, egyelőre nem megyek el. Különben is, lehet, hogy jó lesz neked. Szükségünk lesz valakire, aki tartja itt a frontot, ha összejön a dolog.

Angelica nem szólt semmit. Claire azt kívánta, bárcsak ne beszélt volna a londoni szállodáról, de nem szeretett titkolózni. Úgy tapasztalta, hogy abból csak baj származik. Szeme sarkából látta, ahogy a halász a napi fogással az ebédlőn keresztül elindul a konyha felé – jobbnak látta, ha megnézi, és aláírja a papírokat.

Felemelte a telefont, és Angelica felé nyújtotta.

– Felhívnád a Buddleiát? Szükségünk lesz Parfitték szobájába egy nagy csokorra, és ki kell cserélni a virágokat az első asztalon, meg a szokásos dolgok. – Angelica bólintott, és átvette a kagylót. – És ha belefér még, vigyél fel egy kávét Lucának. Szólj neki, hogy keljen fel. Minden kézre szükségünk lesz ma reggel a fedélzeten.

Claire elindult a konyha felé. Neki is szüksége volt egy szupererős kávéra, meg egy tál görög joghurttal és bogyósokkal összekevert házi készítésű müzlire. Hosszúnak ígérkezett ez a nap. Angelica nézte, ahogy Claire kimegy, és szörnyű ürességet érzett a gyomrában. Nyugtalanság fogta el. Egy szálloda Londonban? Mit akar ez jelenteni?

Változást, egyértelműen. Angelica nem szerette a változást. Ő azt akarta, hogy minden maradjon örökre ugyanígy.

Kivéve persze azokat a dolgokat, amelyeket szeretett volna megváltoztatni. De az élet nem így működik. Ezt pontosan tudta. Nagy levegőt vett, és azzal nyugtatta magát, hogy még nem biztos semmi. Nem kell pánikolnia. Bármi történhet még. Feltárcsázta a virágbolt számát, végigfuttatta szemét a Claire által leírt kívánságlistán, és az eszébe véste azokat a dolgokat, amelyeket először meg kell csinálnia. Angelica nagyon jó kiképzést kapott.

Fésűkagyló és véres hurka zellerpürével

4 karika véres hurka, olyan vastagra vágva, mint amilyen a fésűkagyló

8 friss fésűkagyló – ikra nélkül

1 zellergumó

csirkealaplé

1 bramley alma

vaj

currypaszta

A zellergumót meghámozzuk, kockára vágjuk, és a csirkealaplében puhára főzzük. Az almát puhára sütjük a vajban. A zellert leszűrjük, a főzőlevét megtartjuk, majd a zellerhez és az almához hozzákeverünk egy teáskanál currypasztát, és apránként annyi főzőlevet adunk hozzá, hogy püréállagú legyen.

A véres hurkát egy serpenyőben ropogósra sütjük, majd kivesszük, és melegen tartjuk. A serpenyőben egy-egy percig sütjük a fésűkagyló mindkét oldalát.

Egy evőkanálnyi pürét a tányérra merünk, beleteszünk egy karika véres hurkát, két oldalára pedig egy-egy fésűkagylót.

Tálalhatjuk karfiolpürével is, amelyet tejszínnel és egy csipet őrölt köménnyel keverünk el.