GEORGIA CATES

A fájdalom szépsége

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Georgia Cates: Beauty from Pain

Fordította

MEGYERI KATA

„De akkor a szenvedély ragadta el,
nem elvből, sőt nem is szándékosan cselekedett.”

NATHANIEL HAWTHORNE: A skarlát betű

(Bálint György fordítása)

J-nek, F-nek és M-nek.
Valóra vált álmaimnak.

1. fejezet

LAURELYN PRESCOTT

Elegem van már a repülésből. A Nashville-től Los Angelesig tartó négy és fél órás út még egész jó volt, és a reptéri bárnak köszönhetően el tudtam ütni az időt a csatlakozásig. De az Ausztráliába vezető utazásunk utolsó etapja minden egyes perccel elviselhetetlenebbé vált.

Megpróbálom kiszámolni, mennyi idő múlva landolunk Sydney-ben. A kimerültségtől nehezemre esik elvégezni az egyszerű műveletet, de úgy tűnik, még két óra, mire újra szilárd talajt érezhetek a talpam alatt. Sóhajtok, és türelemre intem magam. Idáig már eljutottam. Kibírok még két órát. Úgy értem, ebben a helyzetben nincs más választásom, nem igaz?

Legjobb barátnőmre nézek, aki a szomszédos ülésen alszik, és bosszankodom. Addison az út java részét végigaludta, így magamat kellett elszórakoztatnom. Felajánlott ugyan egy adagot a Valiumból, de visszautasítottam, mondván, nincs rá szükségem. Tévedtem.

Átmászom Addisonon, és sétálni kezdek fel-alá a folyosón, hogy kinyújtóztassam a lábam, ettől kissé jobban érzem magam. Aztán visszaülök a helyemre, és úgy döntök, az olvasás majd segít elütni az időt. Megragadom az e-könyv-olvasómat, és folytatom a korábban félbehagyott erotikus románcot. A nő természetesen már a hatodik fejezetben fülig szerelmes a dögös új pasiba, de tagadja. Milyen tipikus.

A tizenkettedik fejezetet gyűröm, amikor a pilóta bejelenti, hogy tíz perc múlva leszállunk Sydney-ben. Addison meg sem moccan. Félreteszem szaftos könyvemet, és megbökdösöm. Tisztában vagyok vele, hogy a következő tíz percem azzal fog telni, hogy felébresszem drogos álmából.

– Ébresztő, Addison! Már majdnem Sydney-ben vagyunk.

Nem mozdul, úgyhogy újra megbököm.

– Addison! Ébredj! Sydney-ben vagyunk. Be kell kapcsolnod az övet a landoláshoz.

Felemeli a fejét, és homályos tekintettel mered rám. Kiegyenesedik az ülésben, és rászán egy percet, hogy összeszedje magát.

– Hűha, ez gyorsabban eltelt, mint gondoltam.

– Nyilván, mert egész úton félhulla voltál. Ez volt életem leghosszabb tizenhárom órája. Egy szemhunyást sem aludtam, mert végig azon aggódtam, vajon cápakajaként végezzük-e. – Ez kicsit nyafogósabban hangzott, mint terveztem.

– Semmi szükség rá, hogy nyavalyogj. Be kellett volna venned egy mókatablettát, most nem lennél ilyen morcos.

A három hónap múlva esedékes hazaúton nem kell kétszer mondania. Megtanultam a leckét.

Szorosan behunyt szemmel, övemet becsatolva ültem, miközben a gép kerekei csikorogva gurultak az aszfalton. Utastársaink kitörő örömmel és tapssal díjazzák biztonságos landolásunkat. Nem én vagyok az egyetlen, aki örül, hogy kiszállhat.

Összeszedjük háromhavi csomagunkat, és az utolsó járatunk előtt leülünk a terminál várójában. Egy óra múlva van csatlakozás, úgy döntök, felkeresem a reptér bárját.

– Megyek, iszom egy jól megérdemelt, életmentő puncsot.

Addison telefonja megcsörren, felismerem a bátyja csengőhangját. Mielőtt felvenné, még figyelmeztet.

– Félórán belül gyere vissza, különben szólok a biztonságiaknak. – Szavakkal nem válaszolok, de gondoskodom róla, hogy lássa a neki szánt kézmozdulatot.

A bár nincs messze a termináltól, lehuppanok egy székre.

– Mivel szolgálhatok? – A környezetből talán nem jönnék rá, de a férfi akcentusa azonnal egyértelművé teszi, hogy Ausztráliában járok.

– Innék valamit egy helyi sörfőzdéből. A lágyabb ízeket kedvelem.

Csapol nekem egy korsó, sydney-i főzdében készített világos sört. Erős, de jó.

Sörömet kortyolgatva üldögélek a bárban. A pultos nem próbál beszélgetni velem arról, honnan jövök, és hova igyekszem. Ötven körülinek tűnik, feltételezem, az évek során éppen elég ostoba sztorit hallott már, nem érdekli az enyém. Nekem így is jó.

Amikor végzek, visszamegyek Addisonhoz, aki híven őrzi a csomagjainkat.

– Ben hívott, hogy érdeklődjön?

– Aha. Meg akart bizonyosodni róla, hogy a járatunk időben érkezett. Azt mondtam, három körül számítson ránk. Kihozza a reptérre egy barátját, hogy segítsen cipelni a bőröndjeinket.

Végignézek számtalan táskánkon, esküszöm, úgy festhetünk, mint a vándorcigányok. A legtöbbje Addisoné, de azért nekem is van pár cuccom – nem lehet kevés holmit pakolni egy három hónapig tartó utazásra.

– Nem rossz ötlet.

– Mégiscsak a bátyám, pontosan ismeri az igényeimet. – Leülök, és az előttem álló bőröndre rakom a lábam. – Nem mondta, de alig várja, hogy találkozzon veled.

Alig várja, hogy találkozzon velem. Ez egy hatalmas, vörös zászló. Remélem, Addison nem akar kerítőt játszani.

– Eszedbe ne jusson bátorítani. – Most senkivel sem akarok randizni. Ezt Addison mindenkinél jobban tudja. Az egész ausztráliai kiruccanásnak arról kellene szólnia, hogy magam mögött hagyom a sok zűrt, nem pedig arról, hogy újabbakba keveredem.

– Nem randizott sok helyivel, amióta itt él. Csak azért szólok, hogy ne lepődj meg, ha rád mozdul.

Jaj, ne már! Még meg sem érkeztünk, de már össze akar hozni minket.

– Nem fog megtörténni, Addison.

– A következő három hónapban egy fedél alatt fogtok lakni. Ki tudja, mi történhet?

Oké. Most már pipa vagyok, mert úgy érzem, átvertek.

– Azt talán nem tudom, hogy mi történhet, de azt igen, hogy mi nem, úgyhogy felejtsd el.

– Jól van, jól van. Nem hozom szóba többet. Ben ma este el akar vinni minket szórakozni, de tudom, hogy nem aludtál valami sokat. Azt mondtam neki, hogy valószínűleg nem lesz hozzá kedved.

– Lehet, hogy lesz, ha tudom pótolni az alvást Wagga Waggáig.

Ezúttal Addison bökdös engem leszállás előtt.

– Laurelyn, ébresztő! Végre megérkeztünk.

Felülök, és felborzolom hosszú, barna hajam. Borzalmasan nézek ki lelapult hajjal, és most biztosan a fejemre tapadt a szundítástól.

Nem alhattam többet negyven percnél, de örömmel észlelem, hogy teljesen felfrissültem – a számat kivéve. A szájon át légzés, a sör és a szájhigiénia mellőzése az út során megtette a magáét. Nem akarok első alkalommal úgy találkozni Addison bátyjával, hogy elájuljon a köszönésemtől.

– Kellene egy rágó. Van nálad?

Addison a táskájába nyúl, és citromzöld csomagot nyújt felém.

– Doublemint jó lesz?

Kiveszek kettőt, mert biztosra veszem, hogy kettőre lesz szükségem a kívánt hatás érdekében.

– Köszi.

Mikor kézipoggyászunkkal átsétálunk az utashídon, látom, hogy két jóképű fickó figyeli a kiszállókat. Egy szempillantás alatt felismerem Bent. Bár korábban sosem láttam, ezer ember közül is ki tudnám választani. Nem is lehet eltéveszteni: Addison tökéletes mása, férfi kiadásban. Szőke haja sötétebb a húgáénál ‒ bár erre rásegít Addison havi rendszerességű látogatása a fodrásznál. Olívaszínű bőrük drámai kontrasztot alkot világos hajukkal. Éppolyan káprázatos, mint a húga, csak férfiasabb módon. Kár, hogy nem akarok randizni, mert nagyon helyes srác.

Átöleli a testvérét, és megszorítja, miközben felkapja és megpörgeti néhányszor.

– El sem hiszem, hogy a kishúgom ilyen nagy utat megtett miattam. – Leereszti Addisont a talajra, és rám néz. – Te biztosan Laurelyn vagy.

– Valóban.

Addisonnal a Vanderbilt Egyetemen töltött első évünk óta a legjobb barátnők vagyunk, de ilyen-olyan okokból Bennel még nem keresztezte egymást az utunk. Most, hogy négy év után végre sikerült, nem tudom, kezet nyújtsak-e inkább, vagy átöleljem, ezért rábízom az első lépést.

Az ölelést választja.

– Örülök, hogy találkoztunk, Laurelyn. Évek óta hallok már rólad, szinte úgy érzem, mintha ismernénk egymást.

– Remélem, a barátnőm nem pletykált rólam rosszat.

– Soha. – Mosolyától mély gödröcske bukkan fel az arcán. Nem egy baráti, örülök, hogy megismerhetlek típusú mosoly. Máris flörtöl velem, ezért eltűnődöm, mit mondhatott neki valójában a barátném.

Addison megköszörüli a torkát.

– Bemutatsz minket a barátodnak?

Kényelmetlenül érzem magam a Ben keltette feszültségtől, így boldogan irányítom a figyelmemet a haverjára. Zac magas, sportos alkatú férfi. Sötét haját egészen rövidre nyírva hordja a közepén felzselézett szarvat kivéve, és hosszú, seprűs pillák keretezik majdnem fekete szemét. Feszes, fekete pólót visel, és törzsi mintás tetoválást veszek észre a bicepszén. Egész megjelenése baljóslatú, ami csak egyet jelenthet: rossz fiúkért rajongó barátnőm odáig lesz érte.

Először Addisonnak nyújtja a kezét:

– Nagyon örvendek.

Ó, anyám. A srác ugyan nem az esetem, de egész álló nap tudnám hallgatni sima, ausztrál akcentusát.

Azt hiszem, sóhajtást hallok Addison irányából, tudom, hogy neki is pontosan ugyanez jár a fejében.

– Én is örülök. Imádom az akcentusod.

Felém nyújtja a kezét, de a figyelme továbbra is Addisonra irányul.

– Remélem, kellemesen telt az utazás.

Az utazás a legkisebb mértékben sem volt kellemes, de udvariatlanság lenne ilyesmiről panaszkodni valakinek, akit most látok először. Addison válaszol, úgyhogy nem kell hazudnom, sem panaszkodnom, ráadásul mindent belead, hogy fenntartsa Mr. Sötét Jóképű érdeklődését.

– Remek utunk volt.

– Van kedvük a hölgyeknek bulizni menni ma éjjel?

Ma este csak egyetlen helyre van kedvem menni, és az az ágyam.

De Addison kipihente magát a repülőn, ünneprontó lennék, ha visszautasítanám. Ez a tulajdonság sosem volt jellemző rám, és nem most akarom elkezdeni.

– Olyan vagyok, mint egy Duracell nyuszi, akár indulhatunk is.

Majd pihenünk a sírban, nem igaz?

2. fejezet

JACK MCLACHLAN

Egy sötét sarokban ülök, és úgy fürkészem a termet, mint egy kiéhezett, prédáját leső ragadozó. Még nem választottam ki, de ebben a helyiségben van a nő, akivel a következő néhány hónapban megosztom az ágyam.

Bájos szőke közelít az asztalomhoz.

– Mit hozhatok? – Hmm... pincérnő – egyáltalán nem az én ízlésem.

Az én esetem vonzó. Érett. Kifinomult. A felszolgáló megfelel az első tételnek, de az érettség és a kifinomultság hiányzik belőle, legalábbis a ruházata alapján – fehér, sokat sejtető topot és rojtosra vágott farmersortot visel. Nem miattam öltözködik így. Ráadásul a legutóbbi két partnerem szőke volt. Most egy kis változatosságra vágyom, de semmiképpen sem vörösre. Barnát akarok. És gyönyörűt.

Emlékeztetnem kell magam, hogy nem Sydney-ben vagyok, ahol végtelen számú, elegáns nő közül választhatom ki a kedvemre valót. Egy ilyen kisvárosban, mint Wagga Wagga, szűkösebb a kínálat, de ez nem jelenti, hogy meg kell elégednem az első csinosabb nővel, aki szembejön.

– Egy Shirazt kérek.

Ezúttal hosszabb kapcsolatot tervezek – három teljes hónapot a szokásos három-négy hét helyett. Terveim szerint a legújabb hódításomat kicsit tovább magam mellett tartom, ezért még fontosabb, hogy helyesen döntsek.

A terem elején álló első asztalnál kezdem a keresést. Barna szépség üldögél egy csapat nő körében. Egy ideig figyelem, aztán arra jutok, hogy túlságosan jóban van a mellette ülő lánnyal. Leszbikusok nem szerepelnek a listámon.

A következő órában kitartóan vizslatom a tömeget, de eredménytelenül. Azért nem csüggedek. Senkiben sem látom, hogy ő lenne a tökéletes. Eddig ez a klub kecsegtet leginkább azzal, hogy egyedülálló lányokkal ismerkedhetek meg. Talán vissza kellene jönnöm egy másik este, amikor nem karaokebuli van. Ma este a hely tele van részeg főiskolásokkal.

A ma éjszakai keresés ugyan csőd, de legalább az éneklés szórakoztató.

Legurítom a maradék bort, mielőtt távozom, amikor a konferanszié színpadra lép, és a következő fellépőt szólítja. A túloldalon egy kis csapat ember a jelöltjüket biztatja. Egy rakás részeg srác miatt nem látom a szerencsétlen fickót, de biztosra veszem, hogy egy újabb katasztrófának lehetek szemtanúja.

A klub üdvrivalgásban tör ki. „Haj-rá! Haj-rá! Haj-rá!” Fiatal nő sétál a színpadra. Hátat fordít a tömegnek, amíg levesz egy gitárt a tartóról. Átveti a vállán a pántját, és a válla mögé dobja hosszú, barna haját. Amikor végzett a gitár igazgatásával, megfordul, és leül a színpad közepére állított székre.

Gyönyörű. Valahogy elsiklottam fölötte a nagy kutakodás során.

Rövid, elefántcsontszínű ruhát visel, farmerdzsekit és barna cowboycsizmát. Combja kivillan, ahogy felemeli az egyik lábát, és megtámasztja az alsó lécen, de elég óvatos, hogy a lába közé gyűrje a szoknyát, így a tömeg nem lát többet a kelleténél.

Néhányszor megpengeti a kölcsöngitárt, aztán a mikrofonhoz hajol.

– Mindenki jól érzi magát ma este?

Amerikai. Azt hiszem. Különös akcentussal beszél – nem hasonlít a korábban hallottakhoz.

A tömeg részeg tombolásban tör ki, egy férfi hangja harsan, elnyomva a zajt.

– Most már sokkal jobban, szivi!

Mosolyogva megigazítja a mikrofont.

– Nem vagyok idevalósi. Ez az első estém Ausztráliában.

– Gyere haza velem, és nem lesz honvágyad! – kiáltja egy férfi a terem végéből.

Nem törődik a kövér, ronda seggfejjel.

– Nem tudom, milyen zenét kedvelnek az ausztrálok, de amióta az eszemet tudom, ez a kedvenc dalom. – Penget néhány akkordot. – Ez a Crash Into Me a Dave Matthews Bandtől.

Lassabban énekli az eredetinél, saját stílusával bolondítja. Hangja rekedtes, szexi, szemét becsukja. Árad belőle az erotika. Megbillenti a fejét, és nyitott szemmel kezd a refrénbe. Esküszöm, mintha egyenesen felém nézne éneklés közben.

– Ó, és így jöttééél... pont elém. Jókor… jó helyen. Jó időben, jó helyen… De csak egy álom… Csak álom.

Arcát megvilágítják a színpadi lámpák, és a józan eszem azt súgja, hogy nem láthat ebben a sötét sarokban, a klub végében, de ettől még nem hagy el a remény.

Befejezi a refrént, és ismét lehunyja a szemét. Hosszú lábai ütemre dobognak a szék lécein, én pedig áldozatul esem a szirén énekének. Teljesen elbűvölt. Őt akarom. Ő a tökéletes.

Kinyitja a szemét, és újra felém néz.

– Oh, és így jöttél… pont elém, yeah… baby… Jó időben… jó helyen… Fellibben a szoknyád… csodát mutass nekem… Hajtsd fel a szoknyád… A világot add nekem… De csak álom… Csak egy álom.

A pincérnő visszatér az asztalomhoz, de egy pillantást sem vetek felé, miközben beszél. Egy másodpercre sem tudom levenni a szemem a színpadon ülő gyönyörű barnáról.

– Hozhatok még egy Shirazt?

Változott a tervem.

– Igen, kérek.

Az amerikai lány befejezi a dalt, a tömeg őrjöngéssel és fütyüléssel díjazza. Mosolyogva áthúzza a fején a gitár pántját, és a mikrofonhoz hajol.

– Köszönöm.

A tekintetem követi, ahogy elhagyja a színpadot, és csatlakozik az asztalánál ülő szőke nőhöz és két fickóhoz. Basszus! Pasija lenne?

Pincérnőm újra megjelenik a borommal, és elém teszi.

– Bocsásson meg, nem ismeri véletlenül a lányt, aki most énekelt?

– Nem. Azt mondta, ez az első estéje Ausztráliában.

Kiveszem a tárcámat a dzsekim belső zsebéből, és előhúzok egy százdolláros bankjegyet. Az asztalon keresztül a lány felé csúsztatom.

– És mi a helyzet a társaságával?

Észreveszi a pénzt az asztalon, felveszi, és fekete köténye zsebébe rejti, mielőtt megfordul, és szemügyre veszi pacsirtám kísérőit.

– A szőke pasi Ben Donavon, a barátja pedig Zac Kingston. Törzsvendégek, hetente két-három alkalommal is benéznek.

Mit keres egy amerikai ezekkel a pasasokkal?

– A lány amerikainak tűnik. Tudja, miért lehet velük?

– Ben jenki. A családjának szőlészete van Kaliforniában, borászatot tanul az itteni egyetemen. Gondolom, még otthonról ismerheti a lányt.

Két ujjam közé csippentve felemelek még egy százast.

– Látja ezt? A magáé, ha kideríti, mit csinál itt a lány, és meddig marad Wagga Waggában. És derítse ki, hogy randizik-e valamelyik fickóval.

Mosolyán látom, hogy érdekli a kis játszmám.

– Egy perc múlva visszajövök érte.

Hátradőlve kortyolom a Shirazt, amíg a pincérnő lefolytatja a nyomozást. Egy amerikai turistánál nem is kívánhatnék tökéletesebb átmeneti partnert. Amint véget ér a kapcsolatunk, egy másik kontinensen lesz, így szinte kizárt, hogy a jövőben kellemetlen találkozásban legyen részünk.

Wagga Wagga-i tartózkodásom egyre ígéretesebbnek tűnik.

Kiürítem a poharamat, amikor pincérnőm megérkezik.

– A neve…

– Ne! Nem akarom tudni a nevét – szakítom félbe, mielőtt befejezhetné a mondatot.

Látom rajta, hogy ettől zavarba jön, de a pénz az pénz.

– Ben húga a legjobb barátnője, azért jöttek, hogy vele töltsék a nyarat. Ma találkozott először Bennel és Zackel.

Remek. Ez azt jelenti, hogy egyikükkel sem jár.

Ha a srácok az egyetem borászati programjának hallgatói, valószínű, hogy részt vesznek az iskola péntek esti szüreti vacsoráján. Alig várják, hogy kirakatba tehessék a boraikat. Vajon a lányt is meghívták?

Újabb bankót húzok elő a tárcámból, és a Szöszi szeme elé tartom.

– Ezt is megkapja, ha megtudja, mit terveztek péntekre, az egyetem szüreti vacsorájára. Tudni akarom, hogy a barna is részt vesz-e.

Újra elmosolyodik.

– Ezt egész éjszaka tudom játszani.

Tíz perccel később még egy Shirazzal és friss hírekkel tér vissza.

– A srácok bemutatják a boraikat a vacsorán, mindkét lányt meghívták.

– Tökéletes. Köszönöm. – Felé csúsztatom az asztalon a jól megérdemelt pénzt.

– Örömömre szolgált. Továbbra is hozzam a borokat?

– Igen.

A következő órát azzal töltöm, hogy időnként lopva a gyönyörű amerikai felé pillantok a tömegen keresztül. Mozgolódni kezdenek, csalódottan veszem észre, hogy a négyes távozni készül, de megragadom a tökéletes pillanatot egy kényelmes, szemtől szembeni találkozáshoz, amikor a lány a mosdó felé indul.

Én is arra navigálok, várom, hogy véletlen találkozásunkhoz felbukkanjon a folyosón. Amikor kinyílik a női mosdó ajtaja, elé lépek, de lefelé néz, a táskájában kutakodik. Jobbra szándékozik kerülni, úgyhogy vele összhangban mozdulok.

– Elnézést.

Nagyon szokatlan az akcentusa. És megnyerő.

Tesz egy lépést balra, én pedig a tükörképeként követem.

– Sajnálom, kisasszony.

Nézz rám!

– Táncolni akar? – nevet, és elvonja a figyelmét a táskájáról.

– Mindennél jobban. – Válaszom hallatán még szélesebben mosolyog. Farkasszemet nézünk, próbálom kitalálni a szeme színét, de nem tudom. Túl sötét van hozzá a keskeny folyosón.

Igazam volt. Ő a tökéletes.

Úgy tűnik, zavarba jött.

– Bocsánat. Ahonnan én jövök, ez csak egy kifejezés, tudja? Akkor használják, amikor két ember megpróbálja kikerülni egymást, ahogy mi az előbb.

– Ismerem a kifejezést, de a remény hal meg utoljára. – Ellépek mellette a férfimosdó irányába. – Azt hiszem, nagyon élveztem volna, ha táncolhatok önnel.