REBECCA SHAW

Az új lelkész

Turnham Malpas sorozat
1.

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Rebecca Shaw: The New Rector

Turnham Malpas 1.

Fordította

FENCSIK TAMÁS

TURNHAM MALPAS LAKÓI

Sadie Beauchamp nyugdíjas özvegy, Harriet Charter-Plackett édesanyja

Willie Biggs a St. Thomas à Becket templomszolgája

Sir Ronald Bissett nyugdíjazott szakszervezeti vezető és

Lady Sheila Bissett a felesége

James Charter-Plackett a kisbolt tulajdonosa és

Harriet Charter-Plackett a felesége, valamint

Fergus, Finlay és Flick a gyerekeik

Toria Clark tanárnő

Pat Duckett az iskola takarítója és

Dean és Michelle a gyerekei

Jimmy Glover vadorzó, semmittevő

Peter Harris az új lelkész, a parókia vezetője és

dr. Caroline Harris a felesége

Muriel Hipkin nyugdíjas titkárnő

Betty McDonald a Királyi Tölgy Fogadó tulajdonosa és

„Mac” McDonald a férje, valamint

Sharon és Scott a gyerekeik

Patrick Meadows atomfizikus és

Suzy Meadows a felesége, valamint

Daisy, Pansy és Rosie a lányaik

Neville Neal könyvelő és

Liz Neal a felesége, valamint

Guy és Hugh a fiaik

Michael Palmer iskolaigazgató

Sir Ralph Templeton nyugalmazott diplomata

Vera Wright takarító az öregek otthonában és

Rhett Wright az unokája

I

Muriel Hipkin megfordult az ágyában, és ránézett az éjjeliszekrényen álló virágos kínai órára. Negyed nyolcat mutatott. Még tizenöt perc, és fel kell kelni. Húsvétvasárnap volt, a keresztény kalendárium egyik különleges napja, ám ez a bizonyos vasárnap még a szokásosnál is rendkívülibbnek számított: az új lelkész aznap tartott először misét a faluban. Peter Alexander Harris tiszteletes fiatal volt, tele életerővel. Más fából faragták, mint elődjét, a drága Mr. Furbanket. Murielnek mindig is voltak elvárásai Mr. Furbankkel szemben, de most, hogy olyan hirtelen eltávozott, már késő volt. Késő volt egy sor dologhoz.

Muriel szűk hálószobájába reggelente beszűrődtek az első napsugarak, melyeknek még ágyban fekve szívta magába a melegét. Az apró virágokkal díszített függönyök illettek a csinos, szintén kicsiny virágokkal mintázott ágytakaróhoz, a szobában leterített krémszínű szőnyeget pedig kecses motívumok díszítették. Ez volt Muriel első olyan háza, melyben ő maga választotta ki a színeket és a bútorokat. Az első olyan háza, mely igazán a sajátja volt. Azelőtt mindenről anyuka döntött, még a színekről is: a sötétpiros és a barna dominált, melyek elegáns és látványos színek, de élettelenek. Anyuka mindig azt mondta rájuk, hogy „a célnak megfelelnek”. Muriel házi fogva tartója örök nyugovóra tért négy évvel ezelőtt, egészen addig az önkéntes rabszolgája volt. Míg anyuka át nem költözött a túlvilágra, addig nem is tűnt fel neki, hogy milyen kiszolgáltatott a helyzete. Az ő pénzén működött a háztartás, abból ettek, abból fizették a különleges ételeket, és hát a vaskos fűtésszámlákat is. Ennek ellenére egy önálló döntést sem hozhatott.

Miután megszabadult a láncaitól, Muriel visszatért a szülőfalujába, Turnham Malpasba, és megvette élete „első lakását” – noha ez volt az első és egyben az utolsó lakása is. Nem várhatott ennél többet, ez volt az utolsó lépcsőfok, míg ne adj’ isten állandó ápolásra szorul az öregek otthonában. A lakás maga kicsi volt. A nappali egyik sarkát teakonyhának választották le, a másik szegletében pedig egy csigalépcső vezetett egy lábtörlőnél alig nagyobb előtérhez a felső szintre: onnan nyílt a háló- és a szűk fürdőszoba is. Még a porszívónak sem jutott hely odafent, az kénytelen-kelletlen a lépcső alá került. A csekély méretet viszont kárpótolta, hogy a Glebe Cottagesnek nevezett kicsiny sorház a temető mellett állt. Senki sem vágyott Muriel régi sírokra, temetőkapura és templomra néző lakására, pedig hatalmas kertje volt, mely a temető fala mellett kanyarodott. Muriel imádott kertészkedni, kertje a falu büszkeségének számított. A szokásos évi Falunapra két éve nevezett be először, és azóta oly sok díjat nyert a virágaival, hogy az már szinte kínos. Muriel elgondolkozott rajta, hogy idén talán nem is indul, így másnak is lesz esélye a győzelemre.

Nyolc óra volt. Ahogy a templom harangja az utolsót ütötte, Periklész tipegett felfelé a lépcsőn. Mélybarna szeme boldogan csillogott, amikor felpattant az ágyra. Hófehér szőre látványosan elütött fényes fekete orrától.

– Tűnés az ágyról, Peri! Rossz kutya! Lefelé!

Az eb leugrott, és a szobában szökdécselve valami papucsot vagy cipőt keresett, amit a szájába kapva lerohanhat a lépcsőn. Muriel felkelt, kitessékelte a kutyát, aztán kinézett a hálószoba ablakán: a falu kisboltjának hátsó kertjét látta. Vasárnaponként reggel nyolc órakor a – jelenleg éppen egy luxusdelikáteszra emlékeztető – kisbolt új tulajdonosa, James Charter-Plackett megállt vadonatúj medencéje mellett, majd belemerült a vízbe. A medence nem volt elég mély, de James csak a vízben tudta rákényszeríteni magát a reggeli edzésre.

A felesége, Harriet Charter-Plackett szintén meztelenül követte. Muriel akkor pillantotta meg őket, amikor egymás mellett álltak a medence szélén. Egyszer, még régen látta az apját levetkőzni, amikor az utolsó betegsége idején ápolta őt, de valahogy zavarba hozta a látvány. James – aki jobb szerette, ha Jimbónak szólítják – volt az első férfi, akit tényleg jól végig tudott mérni. A falubeliek körében elsőre kisebb botrányt keltett a kertben ugrabugráló meztelen páros, de mostanra elfogadták őket a sajátos szokásaikkal együtt. És persze örültek, hogy új életet leheltek a falu kisboltjába. Mrs. Thornton romlott süteményei, fonnyadt salátái és a mindent elborító cigarettahamu 1990-ben már teljesen elfogadhatatlan volt. De hát haladni kell a korral, nemde? Eljött a változás ideje.

Muriel megszemlélte vékony alakját, melyet hosszú, pamut – és természetesen fehér – hálóinge takart. Az osztályképeken anyukának csak egy halvány, sápadt arcot kellett keresnie, hogy megtalálja őt. Muriel arcszíne még most is halvány volt: akárcsak a bőre és a szeme, mely halványkéken tündökölt, no meg a szőke hajkorona, mely egyre csak fakult, sőt mostanra már fehér szálak bújtak meg benne. Erős napsütésben Muriel szinte láthatatlan volt.

Az internátusban (egyszerű, olcsó kollégiumba járt, mivel a szüleinek nem telt jobbra) arra tanították, hogy ha lehet, akkor anélkül vetkőzzön le, hogy felfedné teste bármely porcikáját. Az anglikán apácák leszögezték, hogy nem helyénvaló, ha a lányok mutogatják magukat. Muriel gyakran elmélkedett azon, hogy a tanításaik mennyire befolyásolták a későbbi kapcsolatait. Önmérsékletre és olyan fokú visszafogottságra nevelték, hogy sosem volt képes helyénvalón beszélni az ellenkező nemmel – leszámítva persze a drága Mr. Furbanket. Egyes emberek viszont azon kacarásztak, hogy Mr. Furbank lehet, hogy nem is az ellenkező nemhez tartozott. Így vagy úgy, de talán pont ez volt az oka annak, hogy olyan jól kijött vele. Muriel kihúzta a vállát. Ki kellett igazítania görnyedt tartását.

A fürdőszobáját Muriel a rendnek szentelte. A ropogós, tiszta, hófehér kéztörlők katonás rendben feküdtek egymáson a hófehér arctörlőkkel. Hét arctörlője volt, a hét minden egyes napjára egy. Mindegyik fehér volt, így lehetett tudni, hogy éppen melyik a tiszta. A fürdő falai szintén fehérek voltak, no meg a mosdótál és az illemhely is. A padlót fehérre csempézték, a függöny, a plafon, a csapok és a fürdőlepedő is fehér volt... szűzies: mint Muriel. Az éjszakai alvás után reggelente Muriel tetőtől talpig megmosakodott.

A fürdőket estére tartogatta. Eloltotta a lámpákat, és csak feküdt az illatos vízben – csak a holdfény kúszott be a sarkokba. Ilyenkor általában az életén és az élete értelmén törte a fejét, noha túl sok választ nem talált a kérdéseire. Néha eltűnődött, hogyan alakult volna a sorsa, ha férjhez megy. Szült volna, talán négy gyereket is. Kedves, ártatlan, gyönyörű arcú kislányokat szép, göndör szőke fürtökkel. Jól tanuló, illedelmes gyerekeket – nem olyanokat, mint az a fiatal és pofátlan Sharon McDonald a Királyi Tölgy Fogadóból, aki állandóan riszálja a csípőjét, és csak úgy villog a szeme. Az ő lányai bájosak lennének, és jól viselkednének. Esténként, mire a férje hazaérne a munkából, Muriel ínycsiklandó vacsorákat készítene. A férfi magas volna, katonás bajszot viselne, a haja vastag szálú, az arcszíne pedig üde lenne. Előzékenyen viselkedne, és örömteli lenne vele az élet. Néhanapján, amikor Muriel a kádban áztatta magát és elmerült a gondolataiban, akkor sivár és elszigetelt életén siránkozott. De ilyenkor, jó keresztényként – mert jó keresztény volt –, hálát adott az Úrnak, és erősen lecsutakolta magát, hogy makulátlan tisztasággal bújjon az ágyba.

Mosakodás után, akárcsak a hét minden napján, Muriel óvatosan leereszkedett a csigalépcsőn. Még tíz év, és gondjai lehetnek vele. Peri az ajtóhoz szaladt, hogy végre kimehessen. Muriel megtanította, hogy a kertnek csak egy bizonyos pontján intézze a dolgát, mert így minden egyes nap könnyen fertőtleníthette utána a területet. Periklész alapvetően jó kutya volt.

Muriel forró vizet töltött kék-fehér, a reggelizőkészletéhez színben illő kannába, és elkészítette a teáját. Imádta a kanna kiöntőjén és fedelén táncoló kék virágokat – a csészéje fülén is virágok kúsztak felfelé. Amikor kiválasztotta a készletet, ott lebegett lelki szeme előtt apró, kártyaasztalnál alig nagyobb étkezőasztala, mely a nappali ablaka alatt állt. A kicsike, ezüstszínű pirítóstartó már a kenyérre várakozott. Színe megegyezett a mézes csuporéval, a fénye pedig hasonlóan csillant, mint az ezüstös cukortartóé, mely egész előkelő darabnak látszott. Mióta csak megszabadult a láncaitól, Muriel mindig ugyanazt reggelizte: egy tál müzlit, melyet pirítós és méz követett. Ezen a különleges vasárnapon viszont egy banánt is evett ráadásnak. Csekély kis élvezet egy ilyen nemes napra.

Miután a konyhát rendbe tette, az órájára nézett. Itt volt az ideje megsétáltatni Periklészt. Az eb póráza egy kampón lógott a hátsó ajtón. Muriel leakasztotta a pórázt. A fogantyú egyébként ahhoz a kék-fehér virágos készlethez tartozott, amelyhez a konyhai kötény, a teababa és a lábasfogó kesztyű is. Periklész a póráz zörgését hallva csaholni és rohangálni kezdett. Az uszkárok sokat csaholnak, de Muriel nem törődött vele. A sorház előtti kert közterületnek számított, így Muriel kénytelen volt odafigyelni, hogy Periklész ne feledkezzen meg a jó modorról.

Muriel megállt a Jacks Lane előtt, mely az iskola és a kisbolt hátsó kertje közt húzódott. Tanítási napokon sokszor beszélgetett az iskolába igyekvő gyerekekkel, akik imádták simogatni Periklészt, és mindig azt kérdezték, hogy miért kapott ilyen vicces nevet. Ma, vasárnap lévén, csend honolt az épületben – a téglák most pihenték ki a heti munkát. A falon túl Muriel észrevette Mr. Palmert: a kerti padon ülve olvasta az újságját. Nehéz sorsú férfi volt. Az iskola melléképületében lévő tanári lakást az állással együtt kapta. Muriel mindig is sajnálta az igazgatót, hiszen tragikus helyzetű özvegyember volt. A falu ugyan kiállt mellette, de így is keringett róla néhány pletyka, melyek nem csitultak el. Mr. Palmer ennek ellenére itt maradt, noha alig bírta szuflával. A gyerekek szerették. Tökéletes igazgató volt.

Jelenleg nagyjából negyven diák járt az iskolába. A létszám egyszer öt főre csökkent, amikor is a megye közölte, hogy bezárják az intézményt. Ám később ideköltözött néhány városi család – kedvükre volt a vidéki élet; a faluhoz közeli Kúria pedig veszélyeztetett gyermekek otthonává vált, akik szintén gyarapították az iskola létszámát. Hogy ezek a gyerekek mitől számítottak veszélyeztetettnek, azt Muriel nem tudta pontosan. A templomszolgaként dolgozó Willie Biggs erre vonatkozó meséjének nem volt értelme, és Muriel azokat az idevágó cikkeket sem értette, amelyeket az újságban olvasott. Mindössze azzal volt tisztában, hogy ezeknek a gyerekeknek is pont úgy szükségük van szeretetre, mint az összes többi gyereknek.

– Jó reggelt, Miss Hipkin. Négy tojást kaptam ma reggel. – Finlay Charter-Plackett lovagló ülésben terpesztett a szülei kertjét szegélyző kőfalon.

– Jó reggelt, és kellemes húsvéti ünnepeket, Finlay!

– Tetszett kapni tojást, Miss Hipkin?

– Nem, drágám. Nincs senkim, akitől kaphatnék.

– Itt van, tessék elvenni ezt a Cadburyt. Anyának egy csomó van az üzletben.

– Nem vehetem el, drágám, tényleg nem. Az édesanyádnak nem tetszene.

Harriet Charter-Plackett immár tetőtől talpig felöltözve bukkant fel a fenyők közül, és a falon át kinézett az útra.

– Semmi gond, Miss Hipkin, vegye csak el. Szeretném, ha a gyerekeim jószívűek lennének. Kellemes húsvéti ünnepeket magának.

– Ó, köszönöm, nagyon köszönöm. Azt hiszem, a tojást a délutáni teám mellé eszem meg. Viszlát.

Periklész már izgatottan várta, hogy megszabaduljon a pórázától. Muriel átvágott a Shepherd’s Hillen az apró metodista kápolna mögötti terület széléhez. Lecsatolta a kutya pórázát, Periklész pedig elrohant a kedvenc helyei felé. Nevetségesnek tűnt, micsoda élvezetet talál abban, hogy minden egyes nap ugyanazokat a fűcsomókat szaglássza. A friss festésnek köszönhetően a kápolna fala szebb lett, de még így is zord és barátságtalan maradt. Muriel sokkal jobban szerette az ő St. Thomas à Becketjének gyöngéd szépségét, foltos ablakait, a zászlóit, az oltárát és a virágait. A Kúria üvegházából feltehetően még húsvéti liliomot is hoztak át a héten. Némileg kimért, de így is elbűvölő változás az általában csicsás küllemhez képest, melyről Lady Bissett tehetett. Hogyan fordulhat elő, hogy egy embert lovaggá ütnek a szakszervezeti munkájáért? És hogyan nevezhetik Sir Ronnak? Sir Ron és Lady Bissett. A lovagi rangja előtt mindenki csak Ron Bissettnek ismerte, most pedig ő volt a nagy Sir Ronald. Hogyan bólinthatott rá a lovagi címre? Hiszen ez a rang mindennel szemben áll, amiért valaha kiállt – ugye-ugye? Lady Sheila Bissett idővel elhitte magáról, hogy felöltheti a földesúr feleségének palástját, ám ez a képzet kizárólag az ő fejében létezett. Mindenki tudta róla, hogy a házassága előtt pultosként dolgozott egy culworthi sörözőben, és sajnálatos módon ezt sosem tudta levetkőzni magáról. Sugárzott róla a múltja, akárhova ment.

– Jó reggelt, Miss Hipkin. Kellemes húsvéti ünnepeket.

Muriel elvörösödött. Lady Bissett törpespicce Periklészt szaglászta.

– Jó reggelt, Lady Bissett. Kellemes húsvéti ünnepeket önnek is.

– A templomban találkozunk. Viszlát.

Rém kínos volt. Lady Bissett persze nem olvashatott Muriel fejében, de Muriel mégis úgy érezte, hogy képes rá.

Muriel az órájára nézett. Mivel kevés ideje maradt, átvágott a falu közepén lévő parkon. A tavacskán még nem úszkáltak a kacsák. A királyi tölgy – melyről a fogadó a nevét kapta – ismét rügyezett. Két évvel ezelőtt úgy tűnt, elhal, ám azóta új erőre kapott. A faluban az a hiedelem járta, hogy amikor ennek a fának vége, akkor a falunak is befellegzett. Csakhogy a falu most lüktetett az élettől, pezsgett az új emberektől és az új ötletektől. Miközben Muriel arra várt, hogy átkeljen a Church Lane-en, az új lelkész – aki mindenkit megkért, hogy Peternek szólítsa – éppen a parókia felől érkezett a temetőhöz. Integetett Murielnek, és vidáman kellemes húsvéti ünnepeket kívánt. Muriel visszaintegetett, és egy pillanatra azt kívánta, bárcsak a drága Mr. Furbank lenne az, akit mindig úgy meg tudott örvendeztetni. A parókián egykor kettesben ápolták az Úr kertjét, és nézték, ahogy a Magasságos kicsiny virágai növekednek. A mi drága Urunk kertjében. Az időt sajnos képtelenség visszaforgatni.

A reggeli szertartás tíz órakor kezdődött, a gyerekek pedig már a helyükön ültek, amikor Muriel belépett a templomba. Willie Biggs rákacsintott. Ez a pasas sosem javul meg, gondolta. A drága Mr. Furbanket félrevezették: nem lett volna szabad Biggsnek adnia ezt az állást. Muriel a kék zakóját viselte, hozzá rakott szoknyát és vajsárga blúzt vett fel. Kék kalapjának karimáját sárga virágok díszítették – ezt a darabot kizárólag húsvét vasárnapján tette a fejére. Kék kesztyűjéből az egyik kilyukadt, de ettől még magával vitte. Senki sem veszi észre, ha a lyukasat fogja a kezében, és csak a másikat húzza fel. Orgonaszó töltötte be a templomot, és amikor az orgonista, Mrs. Peel egy különösen diadalmas részhez ért, Sir Ron és Lady Bissett vonult végig a padok közti folyosón, majd elfoglalták a helyüket. Udvariasan szólva: Sir Ron hasát egy söröshordóhoz lehetne hasonlítani. Ősz haját elég hosszúra növesztette, és hátrafésülte. Pirospozsgás arca és kemény álla jólétről árulkodott – azaz egy olyan életformáról, amit korábbi, szakszervezeti állásában megvetett volna. Murielt nyomasztotta Sir Ron élettel teli, viruló személyisége.

A templom megtelt – részben azért, mert húsvét volt, részben pedig azért, mert az egész falu meg akarta hallgatni az új lelkészt. Az egyházi ének felhangzott, és mindenki felállt. Peter gyönyörű karinget viselt, melyet vastag, régi stílusú szegély díszített. Lenyűgözően festett, ahogy sűrű tincsei bronzszínű glóriát formáztak a feje köré. Úgy tűnt, mintha széles vállát arra teremtették volna, hogy bármilyen terhet elbírjon; százkilencvenöt centis magasságával pedig fölé tornyosult a templomszolgának és a kórusnak. Püspöknek kéne lennie, gondolta Muriel. Petert roppant vonzó férfinak találta a falu egyik új lakója, a három gyermeket nevelő Suzy Meadows. Az asszony mellett, közvetlen Muriel előtt most ott ültek a lányai: Daisy, Pansy és Rosie. Izegtek-mozogtak, kacarásztak. Muriel azt kívánta, bárcsak ne ülnének ilyen közel hozzá. Szeretetre méltó viselkedésük most éppen roppant zavaróan hatott. Bájos gyerekek voltak, és a méretüket leszámítva egyformák. Daisy ötéves lehetett, a már-már gebe Pansy négy múlt, Rosie pedig három. Szépek voltak egytől egyig, és szőkék, akárcsak az édesanyjuk. Suzy férje, Patrick Meadows sosem jött templomba. Egy titkos atomkutató intézetben dolgozott, és egyáltalán nem vett részt a családja életében.

Miután elénekelték a zsoltárt és a gyülekezet letelepedett, belépett a lelkész zaklatott, idegesnek tűnő felesége. Ízig-vérig nő volt – gyönyörű asszony. Sötét, hullámos haja gondosan vágva, bőre elefántcsontszínű, kék szeme csillogó. Az asszony végigrohant a padsorok között, majd sietősen letérdelt egy különösen díszes térdeplőre, melyet a jelzések alapján kifejezetten a soros lelkész feleségének tartottak fenn. Senki sem használta, míg a drága Mr. Furbank vitte a hivatalt, mivel az egykori tiszteletes harmincéves szolgálata alatt elfelejtett megnősülni. Murielt felvillanyozta, hogy végre lesz egy lelkészfeleség a faluban, de a reménye tovaszállt, amikor megtudta, hogy Caroline Harris a culworthi kórház főállású orvosa. Se gyerek, se anyák szövetsége, se semmi – ő már egy új generációhoz tartozott.

A megható prédikációt lelkesítő ének követte és egy új, modern himnusz. A kórus csodálatosan dalolt húsvét reggelén. Muriel ráébredt, hogy a drága Mr. Furbank prédikációi milyen rémesen unalmasak voltak, és hogy csak azért élvezte őket, mert imádta a néhai lelkész hanglejtését, és szerette szelíd arckifejezését is.

Peter lelkesen kezet rázott a gyülekezet távozó tagjaival, illetve kifejezte abbéli reményét, hogy jövő vasárnap a szertartás után mindenki ott marad egy kávéra a régi paplak épületében. Mindent megtesz azért, hogy a következő néhány hétben megismerjen mindenkit, ígérte. Willie Biggs megint Murielre kacsintott.

– Nem olyan, mint az öreg tiszteletes, mi? – morogta a szája sarkából. – Egy fokkal elevenebb. Ehhez aztán jöhetne a citrompudingos táljaival. Ez squashol, fut, úgy ám. Feldobja a falut, biza’. Jegyezze csak meg, amit mondok. Lesz itt nemsoká zene, tánc, csók, na meg ölelkezés is.

Lady Bissett kitárt karral jött ki a templomból.

– Drága Peter, isten hozta Turnham Malpasban! Roppantul örülünk, hogy megérkezett, mintha friss szellőt hozott volna a faluba. A férjemmel már találkozott... hát persze hogy találkozott. Én viszont nem láttam még a kedves feleségét. Ó, hát itt is van. Drágám, Mrs. Harris...

– Valójában dr. Harris.

– Elnézést, dr. Harris. Lady Bissett vagyok, ő pedig a férjem, Sir Ronald.

Caroline Harris Sir Ronald felé fordult, és Muriel észrevett egy huncut kis mosolyt a szeme sarkában.

– Magát ismerem a tévéből! Nem a szakszervezettől van?

– Ó, hát gyakran látni őt a dobozban, mármint... a televízióban... ugye, Ron...ald? – mondta Lady Bissett.

– Igen, gyakran. Ha társadalmi szerepet vállal az ember, akkor azt nehéz arc nélkül csinálnia – tette hozzá Sir Ronald.

– Ugye maga volt az, aki megszervezte azt a hatalmas sztrájkot Bradley-ben?

– Az az igazság, hogy én inkább leállítani próbáltam, Mrs.... dr. Harris.

– A tévéből ez nem így tűnt – mondta Caroline, majd Murielhez fordult, és még mindig mosolyogva megszólította. – Nyilván ön Miss Hipkin. Willie Biggs azt mesélte, hogy a maga családja ebben a faluban él évszázadok óta.

– Nos, ilyen messzire azért nem mennék vissza, de az őseim generációkon át a Kúria kertjét és parkját ápolták, aztán amikor Lady Templeton kénytelen volt eladni az épületet a háború után, akkor a családom elköltözött. Én viszont visszatértem, és újra itt élek.

– Egy nap el kell jönnie hozzám teára, és mesélnie kell a faluról. Majd szólok, hogy mikor leszek itthon, és akkor összejöhetnénk.

Mielőtt Muriel megköszönhette volna a kedvességet, Lady Bissett közéjük állt, és helyette is megköszönte a lelkész feleségének a meghívást. Eltekintve a neveletlen viselkedésétől, dr. Harris kénytelen volt mérlegelni, és Lady Bissettet is a meghívottak közé vette. Muriel kedve lelohadt, de emlékeztette magát keresztényi kötelességére, és kedvesen mosolygott tovább.

Periklész az ajtó mögött állt, amikor Muriel visszaért a reggeli szertartásról. Az eb rémesen összepiszkította a lábtörlőt. Muriel gyorsan kiengedte a hátsó kertbe, ahol újra rájött a hasmenés. Figyelembe véve, hogy milyen kicsi kutya, döbbenetes, mennyi minden fért a gyomrába. A lábtörlő-takarításnak köszönhetően Muriel elhalasztotta az ebédet. Felvette vastag kardigánját, és kiült a kutya mellé a kertbe. Periklész tekintete egész délután olyan volt, mint aki roppantul sajnálja magát. Három óra körül Muriel készített egy csésze teát, tálcára tette a Cadbury tojást, és kivitte a kertbe. Volt kint egy apró asztala, amit az ültetéshez használt, de amikor melegebbre fordult az idő, akkor némi súrolás után teázóasztalkának is megtette. A tojás fenséges volt – sűrű, ám nem fojtó krémmel töltve. Szó szerint kényeztette az ízlelőbimbókat. Murielnek egyébként nem sok kényeztetés és öröm jutott. A székéből pont átlátott a temetőre. Vasárnap délután volt, a sírokat látogató emberek éppen most vittek friss virágot a szeretteiknek. A temető kerti csapja pont a fészer mellett volt a falnál. Elég messze, hogy ne takarja el Muriel elől a látványt, ám elég közel ahhoz, hogy pontosan lássa a történéseket.

Michael Palmer friss vizet töltött egy vázába, melyet a felesége sírjához akart tenni. Akár tél volt, akár nyár, az iskolaigazgató minden vasárnap kiment a temetőbe. Hihetetlen, hogy bár csak negyvenöt éves volt – tízzel többnek nézett ki. Az úton éppen a fogadósék lánya, Sharon McDonald közeledett. Igazi hivalkodó kisasszony, gondolta Muriel. A szoknyája már nem is lehetett volna rövidebb és szűkebb, a pólóját pedig illetlenül viselte – kilátszódott a válla. Csak egy vak férfi nem venné észre, hogy nőies bájait milyen vérlázítóan közszemlére teszi. Sharon kihívó tekintettel állt meg Mr. Palmer előtt, visító hangját tovavitte a szél.

– Helló, Mr. Palmer. Emlékszik rám?

– Persze, Sharon. – Az igazgató felegyenesedett, egyik kezében a vízzel teli váza, a másikban a virág. – Nem tegnap volt, hogy iskolába jártál, de nagyon jól emlékszem rád. Mostanában viszont alig látlak errefelé.

– Na ja. A culworthi Tescóban dolgozom. Unalmas, de nincs nagyon más. Maga hogy van? Még mindig ezen az isten háta mögötti kis trágyadombon tanít?

– Igen, még mindig. Szeretek itt, Sharon. – Mr. Palmer elindult a sír felé. Sharon követte, a kavicsos úton botladozott tűsarkú cipőjében. Amikor Mr. Palmer leguggolt, hogy elrendezze a virágot, Sharon lehajolt, és a kezét a hátára tette. Muriel nem hallotta, mit mondott, csak azt látta, hogy Michael hirtelen feláll, elhúzódik, majd tiltakozva a fejét rázza. A beszélgetés eltartott még néhány másodpercig, Michael Palmer pedig egyre csak hátrált, és ingatta a fejét. Úgy tűnt, mintha Sharon bődületesen viccesnek találná a beszélgetésüket, nevetése Muriel felé szállt. Kegyetlen hangja volt. Mr. Palmer sarkon fordult és elrobogott. A kezében még ott volt a virág csomagolópapírja. Muriel jól tudta, hogy a csomagolást golyó formájúra szokta gyűrni, mielőtt bedobja a szemetesládába, amit Willie Biggs ürít ki. Mr. Palmer bizonyára ideges lett. Olyan ember volt, aki kínosan ügyel a szokásaira. Muriel ismerte, mivel hétfő és csütörtök reggelente zongorakísérőként segített az iskolai énekórákon.

Sharon céltalanul kóborolt tovább a temetőben. Észrevette, hogy Muriel figyeli, ezért a hüvelykujját az orrához tette, és vágott egy grimaszt. Muriel elfordult. Micsoda faragatlan egy némber!, gondolta. A szülei nem tanították meg a jó modorra. De mit várjon az ember? A Királyi Tölgy Fogadó üzemeltetése miatt Mr. és Mrs. McDonaldnak kevés ideje maradt Sharonra és az öccsére, Scottra. Belőle is goromba, arrogáns csibész lett. Mr. Palmer állította, hogy nagyon okos, de Scott nem vette a fáradságot, hogy ezt bebizonyítsa.

Periklész már jobban volt, Muriel pedig elvitte sétálni, majd amikor visszatértek, készített magának egy erős teát. Esténként már nem ment templomba, leszámítva egy-egy különleges alkalmat. Helyette inkább vallási műsorokat nézett, vagy valami kvízműsorra kapcsolt. A tévé nemegyszer az életét mentette meg. Anyuka soha nem akart tévét, noha ő felajánlotta, hogy kifizeti. Az idős emberek nagyon tudnak zsarnokoskodni.

A húsvéthétfő tiszta, fényes hajnallal érkezett, de mivel pihenőnap volt, Muriel nem tervezett semmi izgalmasat. Miután visszatért a Periklésszel közös sétából, kopogtattak az ajtaján. Hóna alá vette a kutyát, és ajtót nyitott. Caroline Harris állt a küszöbön, és mosolygott.

– Úgy sejtem, sok emberrel találkozik ma, hiszen munkaszüneti nap van. De azért megkérdem, be tudna-e ütemezni egy délutáni teát?

– Nocsak! Jó reggelt, dr. Harris. Milyen kedves magától, roppant boldoggá tesz! Köszönöm a meghívást.

– Remek. Három órakor megfelel? Ha elég meleg lesz, kiülünk a kertbe. Peter ma távol van, és nagyon örülnék a társaságának. Hamarosan találkozunk. Ja, és a nárciszai egyszerűen gyönyörűek. Boldogan venném, ha adna pár tanácsot a kertünkkel kapcsolatban. Attól tartok, szörnyen elburjánzott.

A vendégséghez Muriel halvány krémszínű blúzt, barna tweedszoknyát és egy árnyalatban hozzáillő barna kardigánt választott. Haját szorosan feltűzte – a divat aranykorából tette magáévá ezt a stílust, és nem törődött vele, hogy időközben változott a módi. Még egy kevéske narancssárgás-barnás árnyalatú rúzst is kent magára. Óvatosan tipegett a Church Lane-en. A temetőkapu után Willie Biggs lakása következett. Muriel észrevette, hogy megmozdult a függöny, amikor elhaladt előtte. Végül odaért a parókiához, és becsöngetett.

Caroline Harris nyitott ajtót. Három sziámi macska állt mellette, hosszú farkuk a lábát csapkodta.

– Fáradjon be – mondta Caroline barátságosan. – Egy kis pogácsát tettem a sütőbe, hamarosan kész. Menjünk a konyhába, amíg megsül.

A drága Mr. Furbank sosem törődött a konyhával, és Muriel aggódott, hogy zavarba hozza majd a rendetlenség. Ám Caroline Harris csodát tett abban a pár napban, mióta beköltöztek. A falakat élénkzöldre festették, a rézlábasok csillogtak a tartójukon, a tűzhelyet fényesre suvikszolták, és hatalmas fenyőfa asztal állt a randa, széthajtható asztal helyén, melyet a drága Mr. Furbank használt az étkezésekhez. Egy hatalmas hűtő váltotta fel a piszkos, kopott ételtartó konyhaszekrényt. A padlót felcsiszolták és átkenték – most indiai szőnyegek takarták, melyeket nyilvánvaló véletlenszerűséggel raktak le.

– Nocsak, milyen gyönyörű – mondta Muriel, ahogy mosolyogva körbenézett. – Csodát tett itt, pedig nagyon kevés ideje volt rá. Imádom a függönyeit. Indiából valók?

– Igen. Hat hónapig Kalkutta szegénynegyedeiben dolgoztam, és tengernyi dolgot hoztam haza. Peter ezt csak úgy hívja, hogy az indiai korszakom. Tej és cukor?

– Csak tej, köszönöm.

Caroline kivitte a tálcát a kertbe. Két személyre terített.

– Ezek szerint Lady Bissett nem jön? – puhatolózott Muriel.

– Nem – válaszolta Caroline, és a hangneme elejét vette a további kérdéseknek. – Kérem, szólítson Caroline-nak. Azt jobban szeretem. Meséljen a családjáról, Miss Hipkin.

Muriel belevágott egy tömör családtörténetbe, majd röviden elmesélte a falu históriáját is. Ő csak három évvel ezelőtt tért vissza, de úgy érezte, mintha negyven év történéseivel lett volna lemaradva. Végül észbe kapott, és nyakig pirult.

– Ó, drágám, én csak fecsegek, miközben maga még egy szót sem mesélt magáról.

– Túl sokat nemigen mondhatok, Miss Hipkin – nevetett Caroline. – Peterrel öt évvel ezelőtt házasodtunk össze, én meg belevetettem magam a munkába. Talán így próbálom ellensúlyozni, hogy nem lehet gyermekünk. Mindketten nagyon csalódottak voltunk, amikor kiderült, de az élet megy tovább. Az én hibám, de nem lehet rajta segíteni.

Csapódott a parókia ajtaja, és Peter jelent meg a kertben. A kezében bögre. Caroline-hoz hajolt, megcsókolta, majd szabad kezével megcirógatta az arcát.

– Zavaró, ha csatlakozom? – Peter mindkét nőnek címezte a kérdést.

– Korán értél vissza – mondta a neje.

– Igen, korán. Hogy van, Miss Hipkin?

– Nagyon jól, köszönöm kérdését. Örülnék, ha Murielnek szólítanának. Jóval barátságosabb.

– Minden bizonnyal – válaszolta Peter teli szájjal, ugyanis közben nagyot harapott az egyik pogácsából. – Azt hittem, Lady Bissett is jön.

– Nem jön. – Caroline jelezte, hogy nem ad további felvilágosítást Lady Bissettet illetően, ezért Peter Muriel felé fordult.

– Nagyon óvatosnak kell lennem, ha bizonyos dolgokon változtatni akarok – mondta Murielnek –, de van, amit meg kell lépnem. Többet kell tennünk azért, hogy ösztönözzük a helyi gyerekeket. Van esetleg valami ötlete?

– Gyakran gondoltam már arra, hogy a külső tanyákon élő gyermekek jól járnának egy óvodával. Így legalább érintkeznének más gyerekekkel is, mielőtt iskolába kerülnek. Hétfőn és csütörtökön Mr. Palmer kérésére zongorázom az iskolai kórusnak, és látom, hogy az újak komoly nehézségekkel küzdenek beilleszkedés terén.

– Milyen tökéletes, milyen ragyogó ötlet! Használhatnánk erre a régi paplakot.

Muriel elgondolkozott.

– Szükség lenne némi átalakításra – mondta. – Jógaórát tartanak ott, meg egy varróklub is működik, a tagok általában reggelente járnak össze. No és Lady Bissett is vezet egy virágkötő klubot. De biztos vagyok benne, hogy az időbeosztáson lehetne változtatni.

– Azonnal utánanézek. Szükségünk van valakire, aki hajlandó mindezt megszervezni. Beszélek néhány kisgyerekes anyával, hogy talán úgy lenne a legjobb, ha csoportként dolgoznának, és ne csak egyvalaki intézze a dolgokat. Mit gondolsz, Caroline?

– A tanácsot is be kell vonnunk, hogy mik a lehetőségek. De talán kezdhetnénk egy anyák és gyermekeik csoporttal, amíg megszerezzük az engedélyeket.

Peter felállt, odament a feleségéhez, és megcsókolta a feje búbját.

– Mihez is kezdenénk a te józan gondolkodásod nélkül?

Nem sokkal ezután Muriel távozott. Közölte, hogy Periklész már biztosan ideges, és megköszönte a csodás délutánt. Peter kikísérte.

Micsoda megnyerő férfi, gondolta Muriel. Pont rá van szüksége a falunak.