HANKISS ELEMÉR

A BEFEJEZETLEN

EMBER

(GONDOLATOK A VILÁGRÓL, AZ EMBERRŐL,

A SZABADSÁGRÓL)

HELIKON

© Hankiss Elemér, 2014

© Helikon Kiadó, 2014

Felelős kiadó: Szász Zsolt

Felelős szerkesztő: Kovács Attila Zoltán

Szerkesztő: Takács M. József

Olvasószerkesztő: Molnár Gabriella

Műszaki szerkesztő: Pais Andrea

Borítóterv: Mátai és Végh Kreatív Műhely

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-227-624-3

www.helikon.hu

TARTALOM

ELÖLJÁRÓBAN

KRÉDÓ

Lehet, hogy tévedek

Nem tudom…

„Céltalan vándorai a létnek”?

A csellengő

Via negativa

A séta

Kihajolok az ablakon

A komolyság dicsérete

Minden lében kanál…

Egy kis hiba

A SZABADSÁG VARÁZSA ÉS VESZÉLYE

Ádám és Éva: Szabadok voltak?

A szabadság sokkja

A szabadság és a bableves

Egy elfogadhatatlan botrány

Láthatatlan rácsok és kötelek

Gulliver és a szabadság

A juhász három szamara

Az új Panoptikon

Az Európai Unió és a káposzta

Bohócszabadság?

„Nem akarják hallani…”

Függőségeink

A szabadság első pillanata

Az ezerarcú szabadság

A szabadság varázsa

Meglepetés

A szabadság szigetei

Az elérhetetlen Párizs

Strukturalista vándorcirkusz

Engedetlen madarak

Zuckerberg-galaxis?

A Google és a fekete hattyúk

Miért nem?

A Duna és az írógép

Nem tudod, mi a szabadság? Ugyan!

„A régiektől félek…”

A szabadság elvesztése

A szabadság ára

Szabadságtechnikák

1 + 1 = ?

A gépfegyver és a KRESZ

Sakk-matt

Futball: A szabály az szabály

A labda

A kanál és a szabadság

Viktória királynő vitorlásversenye

Egy kebel megrendíti a monarchiát

Érvek szabad lebegése

Bolondok szótára

Szeresd felebarátodat. Vagy mégsem?

Menekülés a szabadságból?

Kohn bácsi Belfastban

Bolhacirkusz

ERÉNYEK ÉS ESENDŐSÉGEK

Összeszedem magam

Az első cigaretta

„Kellemes”, „vad”, „kacér”, „excentrikus”

Az illatszereket.

Szerencsétlen flótások vagyunk?

„Csodálatos akarok lenni”

Ne hadarj… – Liftbeszéd 1–3

„Mint a kacsa…”

Csak lenni: még nem élet

A Napkirály arany fürdőkádja

„Utálom a luxust”

Lelkük van

Heuréka!

Az érthetetlen érthető

A méltóság útja

A lázadó ember

Nóra: Jól döntött?

„Nem vagyok őrült”

Lehetnék valaki más?

A trombita

Két majom

A befejezetlen ember

Leonardo da Vincinek se sikerült?

Hivatás és falevél

Dilemma

Mondd el életed

A tétova hajóskapitány

Tűzoltómajális és tökharang

TALÁLKOZÁSOK MÁSOKKAL ÉS ÖNMAGUNKKAL

Nem szeretnék Hamlettel találkozni

Szembejövünk önmagunkkal

Szembejönnek velünk

Lépegető télikabátok

Nem vagyok normális

Találkozás a helikopterrel

Három találkozás

Édesanyám és a hátizsák

REJTETT ÜZENETEK

Rejtett üzenetek

A halhatatlanság fogkréme

A mosógép és a Grál kehely

A sótartó és a transzcendencia

A cipő

Az autó legyőzi a halált

JÁTSSZUK AZT, HOGY…

A zongoralépcső

A megfelelő billentyű

Isten játszik?

„Ne csókold meg a mozdonyt, apu!”

A varázskarika

MÓZESTŐL RIMBAUD-IG

Nevetett-e valaha is Mózes vagy Jézus?

Vicc?

Nevetés és rettenet

Krisztus keresztje és Ádám koponyája

Katarzis 1

Katarzis 2

Shakespeare becsapott minket

Hamlet és az asztalosmester

A regények melankóliája

A szépség varázsa

A posztmodern édenkert

Gauguin

Rimbaud

TÁRSADALOM

Robinson Crusoe: Egyszemélyes társadalom

Rinocéroszok

Őrültek

Főkutyák és Alkutyák

Kommentár nélkül

A büfésnő kalandjai

Az umbuldától a megakorrupcióig

A hiányzó hős

A hiányzó hős, még egyszer

Kezét csókolom, Vargáné elvtársnő!

Rémképek

Farkasok Kánaánban

Elfecsérelt évtizedek

Félbemaradt hidak

Bal sors akit régen tép…?

Sántító történelem

Hurrá, jön a vihar!

Ilyenek vagyunk?

A romlás virágai

Nők a gályán

A konyha Mozartjai

Jelzős szerkezetek

Magyarország: Volt – Nincs…?

Ferenc Jóska és Freud

Találjuk ki … Mit is?

Diana hercegnő

A HATALOM EREJE ÉS BUTASÁGA

A hatalom hatalma

Fordulópont

Nem maradt ördög a pokolban

A szabadság és a nátha

Lángossütők és hazaárulók

„Te nagyon gőgös vagy, elvtársnő.”

Addig kell pofozni a pácienst…

Olvassuk a Pravdát

Gyanús!

Három mázsa táp

A hatalom butasága

Játékelmélet – halálelmélet

Haditengerészet

Popeye és a relativitáselmélet

Kalapács

Tom and Jerry

A hatalom térdet hajt

Politikusnevelde

A hatalom térdet hajt

TÁRSAK – ÁLLATOK

„Embertelen” kitérő

A teremtés koronája?

Az antilop és az eredendő bűn

Aligha

Hány cápát ér egy ember?

Majom a köszörűkövön

Potenciális gyilkosok?

A tigrissültet ajánlom

ERKÖLCS

A hét főbűn

Ki gyújthatja meg a máglyát?

A tömeggyilkos erkölcse

A bűn varázsa

A villamosjegy

FÉNYEK ÉS ÁRNYAK

Kapaszkodunk a Niagara fölött

„Van-e élet a tenisz után?”

Flört az idegen világgal

Happy ending? Unhappy ending?

A túrós csusza és az unikornis

„Semmit sem csináltam”

Spirituális válság

Mindent kitaláltunk már…

Kinek a világa?

Otthonok

Bolondítjuk magunkat?

Utolsó szavak

Kettős dallam

Ikarosz bukása

Az örökkévalóság és a pillanat

Élet és rajz

Dorian Gray

Élet és sors

„Arcukon a ráncok…”

Furcsa…

Vezúv

A legnagyobb kaland?

Csodák?

Gondolatkísérlet

A csirke

Egy pohár bor

A semmiből a semmibe?

E = mc2 és az ember

Redukció a végtelenbe

„Kerüld el azokat…”

Hol a végső keret?

Mit csinálok majd az örökkévalóságban?

Angyalok

Egy pillanat

A lengőajtó

Nem akarok félni.

Mezopotámia

FÜGGELÉK

Azoknak a könyveimnek a jegyzéke, amelyekből gyakran idézek

Köszönetnyilvánítás

E kötetet lányomnak, Katalinnak ajánlom.

Ő ma már tisztábban látja

az emberi lét fényeit és árnyait,

mint én.

ELÖLJÁRÓBAN

A mindenséget ostromoljam?

Egy perc elég idő, hogy

Döntés, majd ellenérv szülessen és omoljon.{1}

(T. S. Eliot)

Igen, befejezetlen lények vagyunk. Azt is mondhatnám: szerencsére. Mert így még előttünk van az élet ezernyi lehetősége, megfejtendő titka.

„Csak egy befejezetlen ember lehet szabad”

– írja a híres német filozófus, Nicolai Hartmann.

E kötet írásai erről a befejezetlen emberről, a befejezetlen életről szólnak. Arról, hogy keressük a teljességet, és keresés közben elvakít minket a sikereknek és kudarcoknak, örömnek és szomorúságnak, tréfáknak és tragédiáknak, a jóságnak és a gonoszságnak, a reménynek és reménytelenségnek, a fényeknek és az árnyaknak az a káprázata, amelyet életnek nevezünk.

A kötet írásai ezt a káprázatot igyekeznek felidézni.

Néhány évvel ezelőtt, Lengyel Lászlóval beszélgetve, áttekintettem (nem különösebben érdekes) életem főbb eseményeit, és megpróbáltam felrajzolni azt az ívet, amelyet a hosszú évek során gondolataim bejártak.{2} Most másra vállalkozom. Ebben a könyvben egyszerűen csak játszani akarok azokkal a gondolatokkal, emberekkel, a világgal, szavakkal, az életnek azzal a néhány fontos és nem annyira fontos kérdésével, triviális és tragikus mozzanataival, nevetséges és mélységesen szomorú eseményeivel, amelyek az évtizedek során felbukkantak mindennapjaimban, életemben, olvasmányaimban, könyveimben.

Persze kérdés: mindaz, amit életem során összehordtam, összegondoltam, szól-e ma is hozzánk? Segít-e másképp, esetleg tisztábban látnunk a világot? Jobban elboldogulnunk? Egy kicsit szabadabban és teljesebben élnünk azt, amit úgy nevezünk, hogy élet? Segít-e nevetni a világon, önmagunkon? Nemet mondanunk arra, amire egy szabadságra vágyó embernek nemet kell mondania? Segít-e akárcsak hajszállal is jobban megértenünk azt, hogy mitől szép a szép, jó a jó, igaz az igaz? Segít-e elfogadnunk azt, hogy nem feltétlenül nekünk van igazunk? Segít-e tisztázni magunkban, hogy végül is miben hiszünk, s miben nem hiszünk? Segít-e szembenéznünk élettel, elmúlással?

Ezek persze fellengzős kérdések. A könyv maga nem lebeg így a fellegekben. Csak néhány kósza történet és kósza gondolat van benne. Vannak közöttük olyanok, amelyekről korábban hosszú tanulmányokban, könyvekben értekeztem. Most megpróbálok felidézni közülük néhányat, egyszerű, közérthető, hétköznapi nyelven. Emberi nyelven, ahogy Keresztury Dezső szokta volt mondani. Vagyis leírom mindazt, ami éppen eszembe jut, vagy eszembe se jut.

A kötet szövegeinek kiválasztása szubjektív és esetleges. Az évtizedek során – többek között – ezeken akadt meg a szemem, vagy hadd mondjam így: ezek ütöttek szíven. Pontosabban mindezek közül is csak néhányat elevenítek fel, meglehetősen szabadon csapongva; azokat, amelyekből talán kibontakozik valami a XX. század rettenetes kudarcaiból és remek teljesítményeiből, az élete célját, értelmét kereső ember esendőségéből, balgaságából, szépségéből.

Az itt olvasható rövid szövegek jelenős hányada – valamilyen formában – megtalálható már korábbi könyveimben.{3} De ott elsüllyednek hosszú és kacskaringós gondolatmenetek áradatában. Itt, szinte véletlenül felbukkanva, egymással feleselve, ide-oda csapongva talán jobban kirajzolják a gondolatok világának és az életnek azt a varázslatos sokféleségét, amely mindig csodálattal töltött el.

*

KRÉDÓ

Lehet, hogy tévedek

Sok-sok évvel ezelőtt egyszer Franciaországban utaztam, vonaton. Nagyon meleg volt, kint álltam a folyosón. Mellettem 10-12 éves cserkészfiúk vitatkoztak komolyan és elmélyülten a társadalmi igazságosság kérdéséről. Lehetett érezni, látni, hogy már az iskolában megtanították őket a fegyelmezett, karteziánus gondolkodásra. Heves vita folyt, érvek és ellenérvek csaptak össze, majd úgy másfél óra múlva a beszélgetés fő szószólója, egy 12 éves gyerek így zárta le a vitát: „Igen, uraim, értem a felmerült szempontokat. Az én álláspontom mindezek alapján a következő…

És kifejtette, rendkívül pontosan és logikusan, a saját nézeteit.

Elhallgatott. Néhány percig gondolkozott. Majd hozzáfűzte:

„De lehet, hogy tévedek.”

Szíven ütött akkor, ott, a robogó vonatban ez a mondat. Vajon képes vagyok-e én is, a magam lomposabb kelet-európai agyával hinni a magam igazában, és mégis tudni és elismerni azt, hogy lehet, hogy tévedek? Görcsösen ragaszkodom a magam vélt igazságához, vagy teret nyitok sok más lehetséges igazságnak?

Nem tudom…

„Nincs semmi, ami ne volna kétséges…” – írja Jaspers, a XX. század egyik legkiválóbb filozófusa.

Lehet, hogy igaza van, lehet, hogy téved. De mindenesetre ez az európai civilizáció egyik legfőbb hittétele. Az a hit, meggyőződés, hogy nem vagyunk a végső igazság birtokában. Legfeljebb keressük az igazságot. És minden újabb és újabb lépést, felfedezést, hipotézist megkérdőjelezünk. Nem azért, mintha azt gondolnánk, hogy nem lehetnek, nincsenek végső igazságok, hanem azért, mert egyfelől nincs bennünk az az elvakult gőg, hogy mi vagyunk az igazság tudásának letéteményesei, s mert másfelől a világ tele van titokkal, s minden igazság mögött ott rejtőzhet egy mélyebb igazság.

Igaza volt Szókratésznak, amikor azt mondta:

„Egyvalamit tudok biztosan, azt,

hogy nem tudok semmit.”

Olyan a gondolkodó ember, mint Heidegger, aki az igazságot keresve óvatosan megy előre, mintha egy vadnyomot követne. És a vadnyom lassan belevész a sűrű bozótba.

Az ember olyan parányi egy végtelenszer végtelen univerzumban; hogyan is hihetné: a teljes és végső tudás birtokában van.

Olyan, mint az anekdotabeli vak ember: az elefánt lábát tapogatja, és azt mondja: hű, de magas lehet ez a szálfa. Ha valaki az állat ormányát kapja el, így szól: Mi a csoda, ez az elefánt olyan, mint egy kígyó. Aki meg a fülét lapogatja, talán elszavalhatja József Attila versét:

Elefánt voltam, jámbor és szegény,

 hűvös és bölcs vizeket ittam én,

 a dombon álltam s ormányommal ott

megsímogattam a holdat, a napot,

és fölnyujtottam ajkukhoz a fát,

 a zöld cincért, a kígyót, a kovát, –

most lelkem: ember – mennyem odavan,

 szörnyű fülekkel legyezem magam – –

„Céltalan vándorai a létnek”?

Legutóbbi könyvem bemutatóján Jelenits tanár úr igazságos szigorral elítélte magatartásomat. Ha jól emlékszem, „tévelygő embernek”, „zavarodott bölcsnek” nevezett, aki „csak játszik”, aki „engedett a kísértésnek”, „nem akar a dzsungelből kijutni”, „egyszerűen csak örömét akarja lelni abban, hogy egy titkokkal teli világban kalandozhat”.

Elfogadom intését, igaza van. De szavait, a magam szemszögéből tekintve, talán másképp értelmezem.

Igen, tévelygek. Keresem azt, ami új, amit még homály fed, ami fontos lehet, ami még élő, ami több, mint a ma adott és ismert. Igen, tévelygek, kalandozok, vagy akár csellengek. Játszom. Nem hiszem, nem vagyok elég gőgös ahhoz, hogy azt higgyem, megtaláltam az igazságot. És nem szorongok annyira, hogy görcsösen belekapaszkodjam, belecsimpaszkodjam abba a biztosnak remélt fogantyúba, amelyet egyszer már megragadtam.

És valóban: nem akarok a dzsungelből kijutni. Az élet és az ezerféle lehetőség dzsungeléből. A titkokkal, meglepetésekkel, felfedezhető igazságokkal teli dzsungelből. Nem akarok túl hamar kijutni arra a bizonyos, nagyon is áttekinthető „homokos, szomorú, vizes síkra”. Ahol már nincs remény.

De lehet, hogy mégiscsak Jelenits tanár úrnak van igaza. Lehetséges, hogy azok közé tartozom, akikről Hofmannstahl így ír:

„Céltalan vándorai a térnek”.

{1} J. Alfred Prufrock szerelmi éneke. Kálnoky László fordítása.

{2} Idegen világban? Budapest, 2002, Helikon Kiadó

{3} A könyvcímeket lásd a Függelékben. – Persze felmerül a kérdés, ildomos-e ilyen sok mondatot, bekezdést, hosszabb szövegrészt átvenni korábbi könyveimből. Van-e jogom erre az önplágiumra?