MENEDÉK

ANN AGUIRRE

Fordította

BENES ATTILA

ENCLAVE

Copyright © 2011 by Ann Aguirre. All rights reserved.

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2012

Hungarian translation © Fumax Kft., 2012

Szerkesztő: Koncz Ákos

Korrektor: Friedrich Zoltán

Tördelő: Blasits Katalin

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Felelős kiadó: Németh Vladimir

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét
sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

A jogtulajdonos előzetes írásbeli engedélye nélkül

az e-könyv internetre való feltöltése és

bárminemű közzététele minden esetben jogi következményeket

von maga után!

Borítóterv: Rich Deas

Könyvterv: Susan Walsh

ISBN 978-963-9861-88-6

Andresnek, mindig. Bár az utat néha
tüskék borították, te mindig mellettem voltál, és fogtad a kezem,
vagy elkaptál, ha megbotlottam.

Pikk

A második világégéskor születtem. Legendák szóltak egy olyan korról, amikor az emberek hosszú ideig éltek. Én dajkamesének tartottam. Az én világomban senki sem érte meg a negyven évet.

Ma van a születésnapom. Minden egyes esztendővel nagyobb félelem költözött a szívembe, és az idén ez csak fokozódott. Egy enklávéban éltem, ahol a legidősebb közülünk huszonöt éves volt. Arca már beesett, ujjai pedig remegtek a legkisebb megerőltetéstől is. Némelyek azt suttogták, megváltás lenne számára a halál, de igazából csak nem akarták a saját maguk jövendőjét látni.

– Készen állsz? – Sodrony várt rám a sötétben.

Rajta már ott virított a jel; két évvel volt idősebb nálam, és ha ő túlélte a rituálét, nekem is menni fog. Sodrony alacsony fiú volt, és minden tekintetben törékeny alkatú; a nélkülözés barázdákat vésett az arcára, így idősnek látszott. Nézegettem, milyen fehér mindkét alkarom, aztán biccentettem. Eljött az idő, hogy nő váljék belőlem.

Az alagút tágas volt, a földön fémrudak futottak. Találtunk szállítóeszközökre emlékeztető roncsokat, de azok az oldalukra fekve hevertek, mint óriás, döglött bestiák. Néha óvóhelynek használtuk őket. Ha egy vadászcsapatot a menedék elérése előtt megtámadtak, az éhező ellenséget leválasztó nehéz fémfal jelentette a különbséget élet és halál között.

Persze én még soha nem jártam az enklávén kívül. Ez a sötétségbe és gomolygó füstbe burkolózó térség jelentette számomra az egyetlen ismert világot. A fal régi volt, szögletes elemekből épült. Eredetileg volt színük, de az évek szürkévé koptatták őket. Az itt-ott feltűnő világosság a tömegszállás mélyén felhalmozott tárgyakból érkezett.

Követtem Sodronyt az útvesztőn át, tekintetem ismerős tárgyakon kalandozott. A kedvencem egy fehér felhőn ücsörgő lány képe volt. Nem tudtam kivenni, mi van a kezében; az a rész elkopott. De az élénkpiros két szó, MENNYEI SONKA, rettentően tetszett. Nem tudtam biztosan, mit is jelent, de a lány arckifejezése arról árulkodott, hogy igen jó lehetett.

Az enkláve összesereglett a névadó napon; mindenki, aki életben maradt, nevet kapott. Sok fiatalt elveszítettünk, ezért minden vakarcsot simán Fiúnak vagy Lánynak hívtunk, és egy számot csaptunk hozzá. Mivel az enklávénk kicsi – és egyre sorvad –, minden arcot felismertem a félárnyékban. Nehéz volt erőt venni magamon, hogy a gyomrom görcsbe ne ránduljon a rám váró fájdalom miatt, és a félelem le ne taglózzon egy halálomig rám ragadó, borzasztó név hallatán.

Add, hogy valami frappánsat kapjak!

A legidősebb, aki a Mészfal név terhét cipelte, a kör közepe felé indult. Megállt a tűz előtt, a lángnyelvek ijesztő árnyékokat festettek a bőrére. Egyik kezével intett, hogy lépjek előre.

Miután odaértem, megszólalt.

– Minden vadász hozza ide ajándékát!

A többiek jöttek, és a lábam elé helyezték őket. Az érdekes tárgyakból álló rakás egyre terebélyesedett – néhányukról fogalmam sem volt, milyen célt szolgálhatott. Dekoráció talán? Az előző világban élők szinte rabjai voltak az olyan dolgoknak, amelyek csupán szépészeti célokat szolgáltak. Én ilyet elképzelni sem tudtam.

Miután végeztek, Mészfal felém fordult.

– Itt az idő.

Minden elcsendesedett. Sírás visszhangzott az alagúton át. Valahol a közelben valaki szenvedett, de nem volt elég idős, hogy részt vegyen a névadásomon. Lehet, elveszítünk egyet közülünk, mire itt végzünk. Betegség és láz pusztított sorainkban, és a gyógyítónk több kárt okozott, mint hasznot; nekem legalábbis úgy tűnt. De megtanultam, hogy ne kérdőjelezzem meg a módszereit. Ha hangot adtál egyéni gondolataidnak, itt, az enklávéban nem várt rád fényes jövő.

A törvények miatt vagyunk még életben – mondaná Mészfal. Ha nem tartod be őket, akkor eredj, meglátjuk, hogyan boldogulsz majd a Felszínen. A legidősebb elég utálatos volt; nem tudom, hogy születésétől fogva ilyen-e, vagy ez csak a korral járt. Most pedig itt állt előttem, hogy a véremet vegye.

Bár saját szememmel sosem láttam a rituálét, tudtam, mire vállalkozom. Kinyújtottam mindkét karom. A borotvapenge megvillant a tűz fényében. Ez volt legbecsesebb kincsünk, a legidősebb pedig mindig gondosan tisztogatta és élezte. Három cakkos vágást ejtett a bal karomon, én pedig elfojtottam a fájdalmam, amíg csendes kiáltássá nem tompult bennem. Nem hoznék szégyent az enklávéra pityergéssel. Felhasította a jobb karom, csak annyi időm volt, hogy erőt gyűjtsek. Összeszorítottam a fogam, ahogy a forró vér csörgedezett lefelé. Nem sok. A vágások felszínesek voltak, jelzésértékűek.

– Hunyd be a szemed! – mondta.

Engedelmeskedtem. Lehajolt, szétterítette az ajándékokat előttem, majd megragadta a kezem. Rideg és vékony ujjai voltak. Ahová a vérem betalál, az lesz a nevem. Szembehunyva hallottam a többiek légzését, de nyugodtak voltak és tisztelettudóak. Mozgást éreztem a közelben.

– Nyisd ki a szemed, és köszöntsd a világot, vadásznő. Ettől a naptól fogva legyen a neved Pikk.

A legidősebb kezében egy kártyát láttam. Tépett volt és foltos, besárgult az idők során. Hátán szép piros minta, elöl pedig egy fekete ásószerűség, valamint a kettes szám. A vérem bepöttyözte, ami azt jelentette, hogy mindenkor magammal kell hordanom. Odamormoltam egy köszönömöt, és elvettem.

Furcsa. Többé már nem 15-ös Lányként fognak szólítani. Idő lesz, míg hozzászokom az új nevemhez.

Az enkláve szétszéledt. Az emberek tiszteletük jeleként felém biccentettek, majd mentek a dolgukra. Most, hogy a névadó ceremónia véget ért, az élelmet továbbra is le kellett vadászni, és feltölteni a készleteket. A munkánk sosem ért véget.

– Igen bátor voltál – jegyezte meg Sodrony. – Gyere, lássuk el a karod!

Szerencse, hogy ezen a részen már nem volt közönség, mert a bátorságom elhagyott. Eleredt a könnyem, amikor a forró fém a bőrömhöz ért. Hat sebhely bizonyította, hogy érdemes vagyok a vadásznői címre. Mások kevesebbet kaptak; az építőknek három járt. A nemzőknek csak egy jutott. Emberemlékezet óta a karon díszelgő hegek száma mutatta, milyen szerepet tölt be a társadalomban az adott személy.

Két okból nem hagytuk természetes módon begyógyulni a vágásokat: nem forrnak be megfelelő módon, és fennáll a veszély, hogy elfertőződnek. Az évek során túl sokan vesztek oda a névadó napi rituálé miatt, mert sírva könyörögtek; nem bírták elviselni a fehéren izzó lezárást. Most Sodrony nem habozott a könnyek láttán, én pedig örültem, hogy nem hatotta meg.

Én vagyok Pikk.

Könny csordult le az arcomon, ahogy elhaltak az idegvégződések, de a hegek egymás után megjelentek, bizonyítva erőmet és rátermettségemet, hogy bármit kiállok, ami az alagútban vár rám. Egész életemben erre a napra készültem; kést, husángot egyaránt jól forgatok. Minden falat ételt, amelyet más hozott, azzal a tudattal fogyasztottam el, hogy egy nap majd nekem kell táplálékot szereznem a vakarcsoknak.

Ez a nap eljött. A 15-ös Lány halott.

Éljen soká Pikk!

A névadó után két barátom kis ünnepséget szervezett nekem. Mindketten a köztéren vártak. Még vakarcskorunkban lettünk jóban, bár személyiségünk és testi adottságaink más utakra vezettek minket, de így is Gyűszű és Kő volt a két legközelebbi társam. Hármunk közül én voltam a legfiatalabb, és nagy élvezettel hívtak engem 15-ös Lánynak, miután mindketten megkapták a nevüket.

Gyűszű alacsony termetű lány volt, kicsivel idősebb nálam, és építőként szolgált. Sötét hajú, barna szemű. Hegyes álla és nyílt tekintete miatt az emberek néha megkérdezték, hogy ennyi idősen nem kellene-e még vakarcsképzésen lennie. Ő ezt ki nem állhatta; ezzel biztosan ki lehetett hozni a sodrából.

Gyakran bepiszkolta az ujjait, mert puszta kézzel dolgozott, így a kosz felkerült a ruhájára, és elkenődött a képén. Hozzászoktunk, hogy amikor megvakarta az arcát, egy sötét sáv maradt a nyomában. De érzékeny természete miatt már rég nem szekáltam ezzel. Az egyik lába valamivel rövidebb volt, mint a másik, és egy leheletnyit bicegett; nem sérülés miatt, hanem mert így született. Másként könnyedén nemző válhatott volna belőle.

Ereje és szépsége, nem pedig nagy esze miatt Kő a nemzőknél landolt. Mészfal szerint jó anyagból gyúrták, és ha egy intelligens nővel párosítják, pompás, erős utódokat fog nemzeni. Kizárólag olyanok járulhattak hozzá a következő generáció létrehozásához, akiknek egyéni sajátosságait érdemes volt továbbörökíteni, az idősek pedig gondos figyelemmel kísérték a születéseket. Csak annyi vakarcsot engedhettünk, amennyit el tudunk látni élelemmel.

Gyűszű rohant hozzám, hogy megvizsgálja az alkaromat.

– Mennyire fájt?

– Nagyon – mondtam. – Kétszer annyira, mint a tiéd – néztem élesen Kő felé –, a tiédénél meg hatszorta jobban.

Mindig azzal viccelődött, hogy neki van a legkönnyebb dolga az enklávéban, és ez talán igaz is volt, de én nem akartam cipelni a terhet, hogy rajtam múljon népünk következő generációjának fennmaradása. Az ifjak nemzésének tetejébe még az a felelősség is rá hárult, hogy gondoskodjon róluk. Én nem bírtam volna elviselni ennyi halálesetet. A vakarcsok hihetetlenül törékenyek voltak. Az idén egy fiút nemzett, és fogalmam sincs, miként gyűrte le a félelmet. Én alig emlékszem szülőanyámra; fiatalon halt meg, még a mi léptékeink szerint is. Tizennyolc éves korában kórság sörpört végig az enklávén, valószínűleg a nassaui kereskedők hozták be magukkal. Sokunkat magával ragadott abban az évben.

Néhányan úgy vélték, hogy a nemzők utódai továbbra is ezt a szerepkört töltsék be. Alakult egy csendes mozgalom a vadászok között, akik szerint meg lehetne toldani számukat az ő soraikból – így amikor egy vadász kiöregszik a járőrözésből, részt vehetne osztálya sarjainak nemzésében. Egész életemben e gondolat ellen küzdenék. Mihelyt két lábra álltam, azt figyeltem, hogy a vadászok nekiindulnak az alagútban, és tudtam, ez a végzetem.

– Tehetek én róla, hogy jóképű vagyok? – kérdezte vigyorogva.

– Álljatok csak meg! – Gyűszű elővett egy kifakult rongyba bugyolált ajándékot. – Tessék!

Ez váratlanul ért. Felvont szemöldök kíséretében átvettem a csomagot, felmértem a súlyát, majd azt mondtam:

– Új tőröket csináltál nekem.

Szúrós tekintettel nézett rám.

– Utálom, amikor ilyen vagy.

Engesztelésképp kihajtogattam az ajándékot a szövetből.

– Csodaszépek!

És nem túloztam. Csak egy építő képes ilyen remeket produkálni. Ezeket egyedül nekem öntötte ki. Elképzeltem, ahogy hosszú órákon keresztül ügyködik a tűz mellett, szöszmötöl az öntőformával, elegyít, políroz, és utána élesít. Csak úgy ragyogtak a fáklyafényben. Kipróbáltam őket, és tökéletes volt az egyensúlyuk. Bemutattam velük pár mozdulatsort, hogy lássa, mennyire tetszenek, mire Kő megugrott, mintha véletlenül eltalálnám. Néha olyan féleszű tud lenni. Egy vadásznő sosem szúr le semmit, ha nem akarja.

– Szerettem volna, hogy a tiéd legyen a legjobb.

– Én is – mondta Kő.

Ő nem vesződött a csomagolással, mert az ajándéka jó nagyra sikeredett. A husáng nem olyan minőségű volt, mintha építők készítették volna, de Kő jól értett a faragáshoz, és keményfát választott a belsejéhez. Azt gyanítottam, Gyűszű segített be a fölső és alsó fémpántoknál, de a fába vésett fantasztikus figurák egyértelműen az ő keze munkáját dicsérték. Nem ismertem fel minden állatot, de csodás volt, komoly darab, és nagyobb biztonságban éreztem magam, hogy a hátamon tudhattam. Valami festőanyaggal kenhette be a véseteket, mert kiríttak a famintázatból. A díszítés miatt kicsit körülményesebb lesz a fegyver tisztán tartása, de hát Kő nemző volt, nem lehetett elvárni tőle, hogy ilyesmikre is gondoljon.

Hálásan mosolyogtam.

– Ez csodálatos!

Mindketten megöleltek, aztán elővették a különlegességet, amelyet a névadó napomra tartogattunk. Gyűszű még régen cserélte ezt a bádogdobozt – a jeles alkalomra. Maga a doboz szokatlan élvezettel kényeztetett, mivel piros-fehéren csillogott, fényesebben, mint a legtöbb idelenti tárgy. Nem tudtuk, mi található benne, csak azt, hogy alaposan lezárták; szerszámokkal kellett felfeszítenünk.

Csodás illat szállt ki belőle. Még sosem éreztem ilyet: friss volt és édes. Belül színes port láttam csupán. Képtelenség volt megállapítani, mi lehetett egykor, de maga az illata különlegessé varázsolta a névadó napomat.

– Mi az? – kérdezte Gyűszű.

Habozva belenyomtam ujjbegyem a rózsaszín porba.

– Szerintem ez azért van, hogy jobb illatunk legyen.

– Rátesszük a ruhánkra? – Kő odahajolt, és megszagolta.

Gyűszű megfontoltan reagált.

– Csak különleges alkalmakkor.

– Van itt még valami? – addig kavartam, amíg leértem az aljára. – Igen, van!

 Izgatottan előhalásztam egy négyzet alakú, kemény papírt. Fehér alapszínét aranybetűk díszítették, de a fura formájuk miatt nem tudtam elolvasni. Némelyik normális kinézetű volt, a többi nem. Úgy tekeregtek, kanyarogtak fel és alá, hogy belesajdult a szemem.

– Tedd vissza – mondta a lány. – Lehet, hogy fontos.

– Az volt, hiszen egyike azon kevés dokumentumnak, amely teljes egészében fennmaradt a régi korból.

– Vigyük el a szavak őréhez.

Bár mi teljesen szabályosan cseréltük ezt a dobozt, ha esetleg értékes enklávevagyont képez, és mi magunknak akartuk megtartani, komoly bajba kerülhetünk. Amiért száműzetés járhat, az pedig leírhatatlan dolgokhoz vezet. Közös megegyezéssel visszaraktuk a papírt, és becsuktuk a dobozt. A lehetséges következmények tudatában józan tekintettel néztünk egymásra. Egyikünk sem akarta, hogy harácsolással vádolják.

– Intézzük el most – mondta Kő. – Nemsokára vissza kell mennem a vakarcsokhoz.

– Adj egy kicsit belőle!

Futva elkezdtem keresni Sodronyt. A konyharészlegen találtam, nem meglepő módon. Még nem jelöltek ki számomra magánlakhelyet. Most, hogy elneveztek, lehetett saját szobám. Vége a vakarcsszállásosdinak.

– Mit akarsz? – kérdezte nyersen.

Próbáltam nem sértésnek venni. Azért, mert nevet kaptam, még nem fog hirtelen másként kezelni. Némelyek pár évig továbbra is vakarcsként tekintenek majd rám. Amíg ráncokat nem karcol rám az idő.

– Csak annyit, áruld el, hol a lakrészem.

Sodrony sóhajtott, de udvariasan vezetett engem az útvesztőn keresztül. Az odaúton sok embert kerülgettünk, és kanyarogtunk a válaszfalak, szükségszállások között. Az enyém két másik között helyezkedett el, de így is magaménak tudhattam majdnem másfél métert.

A szobámnak három durva fala volt, régi fémből kovácsolt, meg egy hosszú, rongyos vászna, a magánszféra illúzióját fenntartandó. Többé-kevésbé mindenkinek ez jutott; csak az egyén birtokában lévő apróságok alapján lehetett különbséget tenni a lakrészek között. Nekem a csillogó tárgyak voltak a gyengéim. Mindig olyanokat cseréltem, amelyeket ha a fény felé tartottam, ragyogtak.

– Egyéb kívánság?

Mielőtt válaszolhattam volna, már indult is vissza a konyha felé. Mély levegőt vettem, és félrehajtottam a függönyt. Volt egy elnyűtt matracom meg egy rekeszem csekélyke holmim tárolására. Viszont senkinek nem volt joga ide bejönni a beleegyezésem nélkül. Kiérdemeltem a saját kuckóm.

Aggodalmam ellenére mosolyogtam, amikor elrendeztem új fegyvereimet. Senki nem érhet idebenn semmihez, és jobb, ha nem megyek a szavak őréhez állig felfegyverkezve. Ahogy Mészfal, ő is benne járt már a korban, és olykor meglehetősen furcsán viselkedett.

Semmi kedvem nem volt ehhez a kihallgatáshoz.

Próba

Hamar elmeséltük neki a történetet, és megmutattuk a dobozt. Belenyúlt, a rózsaszín por peregve hullt az ujjai közül. A kártyát óvatosan vette kézbe.

– Azt állítjátok, hogy ez a tárgy nálatok van már egy ideje? – a szavak őre hármónkra meredt, mintha vélt ostobaságunk bűnnek számítana.

Kő magyarázatba kezdett:

– Mi ezt együtt cseréltük, és megfogadtuk, hogy Tizenötös… izé, Pikk névadó napján fogjuk kinyitni.

– Szóval nem volt tudomásotok a tartalmát illetően mostanáig?

– Nem, uram – mondtam.

Gyűszű bátortalanul bólintott. Bicegése miatt szégyellte magát, mivel az enkláve ritkán tűrt meg hasonló tökéletlenséget. De az övé nem volt jelentős, és nem gátolta építői kötelességei teljesítésében. Sőt azt kell mondanom, kétszer keményebben dolgozott, nehogy bárki azt higgye, hibát követtek el vele kapcsolatban.

– Meg is esküsztök rá? – kérdezte a szavak őre.

– Meg – mondta Gyűszű. – Egyikőnk sem tudta, mi van benne.

Elküldtek Rézért a konyhába, a lány volt a tanú. A szavak őre morgott, miközben bizonyítékként eltette a dokumentumot.

– Kifelé, mindnyájan! Kellő időben megtudjátok, miként döntöttem.

Rossz érzés kavargott bennem, miközben a szobám felé tartottunk. Amúgy is meg akartam mutatni nekik, hol van. Kő beléphetett, ha kísérőként Gyűszű jelen volt. Pont úgy, mint régen a vakarcsszálláson, együtt huppantunk le a matracra. Kő közöttünk ült, és átkarolt mindkettőnket. Kellemes melegség áradt belőle, odahajtottam a fejem a vállára. Nem engednék senkit így hozzám érni, de ő más volt. Vakarcstársak voltunk, szinte rokonok.

– Nem lesz baj – mondta. – Nem büntethetnek azért, amit nem követtünk el.

Gyűszű arcán láttam, milyen örömmel kucorodott Kőhöz, és elgondolkodtam: lehet, hogy nemzőként jobban boldogulna. De az idősek nem engednék, még ha ő így is szeretné. Senki nem akarta, hogy hiányosságokat örökítsenek át, bármilyen csekélységről legyen is szó.

– Igaza van – értett egyet Gyűszű.

Bólintottam. Az idősek gondoskodtak rólunk. Persze meg kellett vitatniuk az ügyet, de miután minden tényt számba vettek, nekünk nem eshet bántódásunk. Helyesen cselekedtünk, és átadtuk a papírt, mihelyt megtaláltuk.

Kő szórakozottan játszott a hajammal; neki ez ösztönből jött. A nemzők közt nem tiltott egymás érintése. Olyan könnyedén ölelkeztek és lapogatták egymást, hogy az számomra riasztóan hatott. Az építőknek és a vadászoknak óvatosnak kellett lenniük, nehogy rosszalkodás vádja merüljön föl.

– Mennem kell – mondta Kő sajnálkozva.

– Vakarcsokat csinálni, vagy gondozni őket? – kérdezte Gyűszű kissé neheztelve.

Egy pillanatra megsajnáltam a lányt. Számomra fájdalmasan nyilvánvaló volt, hogy olyasmit akart, amit sosem kaphatott meg. Velem ellentétben. Én megkaptam, amit akartam. Már alig vártam, hogy munkához lássak.

Kő vigyorgott, a kérdést szó szerint vette.

– Ha éppenséggel tudni akarod…

– Hagyjuk – vágtam közbe sietve.

Gyűszű elcsüggedt.

– Nekem is mennem kell. Remélem, jól érezted magad a névadó napodon, Pikk!

– Ha nem vesszük a szavak őrénél tett látogatást, egész jó volt. – Mosolyogtam, miközben mindketten távoztak, aztán hátrazuhantam a matracra, hogy elmerengjek, milyen jövő vár rám a vadásznők sorai között.

Amikor először láttam Fakót, megrémültem. Sovány, markáns arcát borzas, sötét haj keretezte, amely a homlokába és éjfekete szemébe lógott. E tekintet olyan volt, akár egy feneketlen verem. Ezenkívül rengeteg sebhely éktelenkedett rajta, mintha számunkra elképzelhetetlen csatákat járt volna meg. Bár itt szintén kemény volt az élet, csendes dühe arról árulkodott, hogy látott már nagyobb szörnyűséget is.

A többséggel ellentétben ő nem az enklávéban született. Az alagúton át érkezett ide csaknem felnőttként. Amikor rátaláltunk, az éhhalál küszöbén tengődött, és szinte vadállatként tombolt. Se számjegye, se bármi fogalma nem volt arról, hogyan kell ember módra viselkedni. Ennek ellenére az öregebb lakosok megszavazták, hogy maradhasson.

– Aki egymaga túlélte az alagutat, bizonyára erős – jegyezte meg Mészfal. – A hasznunkra válhat.

– Ha előbb nem végez velünk – reagált halkan Réz.

Réz a maga huszonnégy esztendejével a második legidősebb, egyúttal Mészfal társa is volt, bár nem álltak szoros kapcsolatban. Ez a nő volt az egyetlen, aki vette a bátorságot, és feleselt vele, még ha csak módjával is. Mi pedig megtanultuk, hogy jó, ha vigyázunk. Láttam már embereket szabályszegés miatt száműzetni.

Így hát amikor Mészfal úgy határozott, maradhat az idegen, nekünk kellett intézkednünk. Sok időbe telt, mire rá mertem nézni a fiúra. Igyekeztek megtanítani neki, hogyan mennek itt a dolgok, és sok időt töltött a szavak őrével is. Harcolni már tudott; viszont úgy tűnt, újdonság számára, hogyan kell másokkal együtt élni, vagy legalábbis zavarosnak találta a törvényeinket.

Akkoriban még csupán vakarcs voltam, így nem vettem részt a betanítási folyamatában. Edzettem, hogy vadásznő lehessek. Mivel min-
denáron bizonyítani akartam, kitartóan gyakoroltam. Nem voltam jelen, amikor a fura fiú nevet kapott. Nem tudta megmondani a korát, így találomra megkeresztelték valamikor.

Ezt követően láttam őt olykor, de nem beszéltem vele. A vakarcsok és a vadászok nem jártak össze, kivéve oktatás idején. Akiket harcra és járőrözési feladatokra jelöltek ki, veterán vadászoktól tanultak. Én időm nagy részében Selyemmel edzettem, de akadtak még páran, akik tanítottak az évek során. Hivatalosan sokkal később ismertem meg Fakót, a névadóm után. A késsel való bánásmód alapjait okította, amikor Sodrony elvitt az órájára.

– Ez minden – mondta Fakó, amint beléptünk.

A vakarcsok halk morajlás közepette szétszéledtek. Emlékszem, mennyire fájtak az izmaim, amikor elkezdtem edzeni. Most már élveztem, milyen kemény a karom és a lábam. Ki akartam próbálni magam az összetákolt falainkon túl leselkedő veszélyekkel szemben.

Sodrony felém biccentett.

– Íme az új társad! Selyem azt állítja, ő a csoport legjobbja.

– Valóban? – Fakó hangja különösen csengett.

Amikor fekete szemét rám emelte, felszegtem a fejem. Nem engedhetem, hogy megfélemlítsen.

– Igen. Tízből tíz találatom volt célba dobáson.

Kritikus tekintettel mért végig.

– Nyápic vagy.

– Te meg elhamarkodottan ítélsz.

– Hogy hívnak?

Gondolkodnom kellett; majdnem 15-ös Lányt mondtam. A kártya után matattam a zsebemben, és szélei tapintásában megnyugvást találtam. Most már ez volt a talizmánom.

– Pikk.

– Magatokra hagylak titeket – mondta Sodrony. – Más dolgom is van.

Természetesen. Kicsi, törékeny alkata miatt nem vadászhatott.
Ő volt Mészfal segítője, ügyeket intézett a nevében, és közigazgatási feladatokat végzett. Nem emlékszem, hogy valaha láttam volna karba tett kézzel ücsörögni. Még éjszaka is sürgölődött. Felemeltem a kezem, ahogy megkerülte a cakkos fémfalat, és elindult a telep másik részébe.

– Fakó vagyok – mutatkozott be.

– Tudom. Téged mindenki ismer.

– Mert nem tartozom közétek.

– Te mondtad, nem én.

Feje aprót rándult, mintha azt mondta volna, nem akar kérdésekre válaszolgatni. Mivel én ki akartam tűnni az átlagból, nem kíváncsiskodtam tovább. Ha ő nem akart beszélni, én sem erőltettem. Mindenkit izgatott a története, de csak Mészfal hallotta – és talán még ő sem tudta az igazságot. Mivel engem Fakó csak azért érdekelt, mert harc közben majd számítanom kell rá, így annyiban hagytam a dolgot.

Témát váltott.

– Selyem mindennap vadászcsapatokat jelöl ki. Mi holnap kerülünk sorra. Remélem, olyan jó vagy, ahogy állítja!

– Mi lett a legutóbbi társaddal?

Fakó elmosolyodott.

– Ő rácáfolt Selyem állítására.

– Próbára akarsz tenni? – felvont szemöldököm kihívást sugallt.

A helyszínen már egy vakarcs sem volt, így megvonta vállát, és elhelyezkedett középen.

– Mutasd meg, mit tudsz!

Ügyes taktika, de nem voltam ennyire zöldfülű. A támadó félnek sosincs alkalma felmérnie ellenfele stílusát. Szánakozva csóváltam a fejem, és ökölbe szorítottam a kezem. Csaknem mosolygott; a szemében lehetett látni a jeleit, de aztán a küzdelemre összpontosított.

Köröztünk párszor. Igyekeztem elővigyázatos lenni, mert sosem láttam még párbajozni. Ahányszor csak lehetett, figyeltem a vadászokat, de az őrjáratokon kívül ő nem töltött velük sok időt.

Egy gyors balossal indított hevesen, amelyet egy jobb keresztbe verés követett. Az egyiket kivédtem, a másikat már nem sikerült; kedves tőle, hogy nem adta bele minden erejét. Ettől függetlenül megtántorodtam a csapástól. Ebből az új szögből a bordái közé mélyesztettem az öklöm, és elpördültem. Nem számított rá, hogy ilyen gyorsan felocsúdok – gondoltam.

Mérkőzésünk láttára közönség gyűlt körénk. Igyekeztem kizárni
őket a tudatomból, mivel jó benyomást akartam kelteni. A lábát vettem célba, de ugrott egyet, én meg egy ügyetlen botlást követve felegyenesedtem, amíg ő előrenyomult. Amikor villámgyorsan letámadott, nem
hajoltam el időben, és ő finoman a földre tepert. Próbáltam kikecmeregni a fogásból, de nem volt menekvés. Felnéztem rá, de nem eresztett, amíg nem csaptam a földre.

Fakó a kezét nyújtotta, hogy felhúzzon.

– Nem rossz. Pár percig bírtad.

Egy vigyor kíséretében elfogadtam. Nem hoztam fel kifogásként, hogy mindkét karom hasogat. Látta ő azt maga is.

– Ma mázlid volt. Szeretnék egy visszavágót.

Elment anélkül, hogy válaszra méltatott volna. Ezt úgy vettem, hogy még meggondolja.

Aznap éjjel megéleztem a pengém. Kétszer – háromszor – néztem át a holmimat. A sok edzés és előkészület ellenére nehezen aludtam el. Feküdtem, és hallgattam az élet környező, megnyugtató zajait. Egy vakarcs sírt. Valaki nemzett. Fájdalomnyögések keveredtek lágyabb sóhajokkal.

Elszenderedhettem, mert Sodrony vert fel, lábát a bordámba nyomva.

– Kelj fel, és egyél! Kis idő múlva mész járőrözni. És ne várd, hogy mától fogva mindig én ébresszelek!

– Jól van – feleltem.

Csoda, hogy egyáltalán aludtam valamit. Az első őrjáratom. Izgalom és idegesség hadakozott a lelkemben egymással. Egy csepp olaj segítségével gyorsan összefogtam a hajam, és felszerelkeztem. Ez abból állt, hogy a hátamon átkötöttem a husángomat, és szoros hüvelyükbe csúsztattam a pengéimet. Minden felszerelésemet magam készítettem; Mészfal szerint az ilyesfajta önállóság nagyobb elővigyázatosságra sarkall, és lehet, hogy igaza volt.

Ahogy a konyharészleg felé vettem az utam, füst kezdte csípni a szemem. Réz sütött valamit a nyárson, és a zsír felszisszent, ahogy a tűzbe potyogott. Előkapta a tőrét, és vágott nekem egy nagy szelet húst. Ahogy elvettem, megégette az ujjam, de aztán rögtön befaltam. Még sosem reggeliztem elsőnek; ez a vadászok kiváltsága volt. Ragyogtam a büszkeségtől.

Figyeltem, ahogy a vadászok behabzsolják az adagjukat; mindegyik nagyobb volt, mint amilyet én valaha kaptam. Mind kőkeménynek és harcra késznek tűnt, idegességnek nyomát sem mutatták. Körbepillantottam Fakót keresve, és meg is találtam: egymagában evett. A többiek nem szóltak hozzá. Még most is kívülálló volt, még mindig fenntartással kezelték.

Ahogy végeztünk az étellel, Selyem lépett fel az asztalra.

– Látták őket az enkláve környékén; közelebb, mint szeretnénk.

Egy vadászfiú, akinek nem tudtam a nevét, megkérdezte:

– Korcsok?

Hideg futkosott a hátamon. A Korcsok úgy festettek, akár egy ember – de nem azok voltak. Bőrüket sebek borították, fogaik pengeélesek voltak, és körmök helyett karmaik nőttek. Úgy hallottam, hogy szag alapján meg lehetett érezni őket, bár az alagútban ez nem ment túl könnyen. Idelent százával lehetett érezni a szagokat, és csak a felük volt kellemes. De Sodrony mesélte, hogy a Korcsok bűze olyan, akár a döghúsé. Halottakból táplálkoztak, de ha hozzájutottak, megették a friss húst is. Ezt kellett megakadályoznunk.

Selyem bólintott.

– Egyre merészebbek. Öljétek meg, amelyik szembejön – feltartott egy vászonzsákot. – A mai feladat: töltsétek meg ezt hússal. Nem érdekel, hogy mi az, csak ne Korcs legyen. Jó vadászatot!

A többiek elindultak. Én átvágtam a tömegen Fakó felé. Még félelmetesebben festett, mint az előző éjjel. Talán csak pár idénnyel lehetett idősebb nálam, de a vadászat a vérében volt. Ragyogó fegyverei megnyugtató látványt nyújtottak. Bizonyítani akartam, de olyan társ kellett, akire számíthattam. Ostobaság lett volna figyelmen kívül hagyni, hogy a legutóbbi partnere odakint esett el. Talán egy nap majd elmeséli, mi hogyan történt.

– Essünk neki! – mondta.

Követtem őt a konyharészlegen át egy mellékalagútba. Réges-régen barikádokat emeltünk kulcsfontosságú pontokon, nehogy bárki könnyedén elérhessen a központi telepünkhöz. A keleti torlaszon mentünk ki, és nekem négykézlábra kellett ereszkednem, hogy átvergődjek a törmeléken. Úgy láttam, ezután megint újabb hulladékkal kell megerősíteni, de ez az építők feladata volt.

Az enkláve fényein túl sötétség uralkodott, nagyobb feketeség, mint amit valaha láttam. Hosszú pillanatokba telt, míg a szemem hozzászokott. Fakó addig türelemmel várt.

– Mi így vadászunk? – soha senki nem szólt nekem erről. Ősi félelem kúszott fel a gerincem mentén.

– A fény vonzza a Korcsokat. Nem akarjuk, hogy ők lássanak meg minket előbb.

Ösztönösen ellenőriztem a fegyvereimet, mintha a szörnyek csak úgy említésre nyáladzva előtűnhetnének a sötétből. A husángom könnyedén kicsusszant a helyéről. Visszaraktam. A késeim is hasonló módon siklottak a tenyerembe.

Ahogy haladtunk, a többi érzékszervem felerősödött. Kiképzésem alatt fosztottak meg már ideiglenesen a látásomtól, de nem is sejtettem, mennyire szükséges lesz ez a készség idekint. Örültem, hogy hallottam, Fakó előttem jár, mert csupán halvány körvonalakat láttam. Nem csoda, hogy annyi vadász odaveszett.

Fakó átnézte a különféle csapdákat előttem. Néhány hússal kecsegtetett. Másvalaki talán megnyugtatott volna; ő hagyta, hogy a sötét csöndben bolyongjak. Nem baj, tudok vigyázni magamra. Nem féltem.

Ezt addig mondogattam magamban, amíg balra nem fordultunk, és zajt nem hallottam a távolból. Nedves, szörcsögő neszezés visszhangzott, ezért nem tudtam megállapítani, milyen közel voltak igazából.
A talaj durvább lett, a talpam alatt fémtörmelék és kőszilánkok ropogtak. Fakó beleolvadt a sötétségbe, a veszély felé vette útját.

Mivel ez volt a dolgom, mentem utána.

Egy elágazáshoz érkeztem, ahonnan négy alagút nyílt. A mennyezet repedezett, és néhol le is omlott, törmelék hevert szanaszét. Sápadt fény szűrődött be a messzi távolból, és minden különös megvilágítást kapott, aztán megláttam életem első Korcsát.

Mivel halálos csendben haladtunk, a szörny még nem látott és nem is hallott meg minket. Egy tetem felett görnyedt, fogaival marcangolta a nyers húst. A közelben biztos akadt még pár. A tanórákon elmagyarázták, hogy a Korcsok falkákban járnak.

Fakó némán jelzett felém, hogy ezt ő elintézi, én figyeljek a többire. Bólintásom mutatta, hogy megértettem a tervet. Halálos elszántsággal belopakodott, és villámgyors pengedöféssel végzett a lénnyel. A rém felsivított, bizonyára a társait figyelmeztette. Halálhörgése úgy szállt tova, akár egy gyászos ének.

Mozgásra lettem figyelmes északi irányban. Ketten igyekeztek felénk halálos iramban. Ösztönösen kapcsoltam, félelemre nem jutott idő. Késeim a kezembe csúsztak – a legtöbb vadásztól eltérően nekem egyszerre kettővel is ment a harc.

Selyem nem túlzott. Én vagyok a legjobb a csoportban.

Ez mondogattam magamban, ahogy az első Korcs rám vetette magát, ám én egy hosszanti vágással üdvözöltem, majd bal kezemmel ellöktem magamtól. A létfontosságú szerveket célozd! Ejts halálos sebet! Selyem hangját hallottam a fejemben, ahogy hajtogatja: Minden percben, amíg ezzel a lénnyel küzdesz, energiát emésztesz fel, amely később, amikor a legjobban kéne, már nem áll majd rendelkezésedre.

Pengémet bűzös, szivacsos húsába vájtam, majd áthatoltam a csonton is. A fejemet ráztam magamban. Túl fent vagyok. Nem a bordáit akartam. A Korcs felüvöltött fájdalmában, és mocskos karmaival a vállam felé hasított. Ez másképp zajlott, mint a kiképzésen; ez az izé nem úgy küzdött, ahogy tanultam.

Ádázul hárítottam jobb kézzel. Azt kívántam, bárcsak ráérnék, és megfigyelhetném Fakót, elleshetnék pár fogást, de ez volt az első valódi harcom, és nem akartam a végén egy képzetlen vakarcsnál is rosszabbul festeni. Számított, hogy kivívjam a társam tiszteletét.

Nagy erővel kirúgtam, és a rúgást ferde késdöféssel kombináltam. Mindkettő célt ért, a Korcs lehanyatlott, bűzös vér ömlött belőle. Nem olyan, mint a miénk, sötétebb, sűrűbb és szúrós szagú. Bal kézzel szíven ütöttem, és hátraszökkentem, nehogy megkarmoljon, amíg a haláltusáját vívja.

Fakó nálam gyorsabban végzett. Várható volt, hiszen nagyobb tapasztalattal bírt. Tisztára töröltem késeimet a rongyokban, amelyet a Korcs hordott, és visszahelyeztem a hüvelyükbe. Most már zsigerből értettem, hogy a vadászok miért szentelnek annyi időt fegyverápolásra. Nem hittem igazán, hogy sikerül majd eltávolítani a foltot a fémről.

– Nem is rossz – jegyezte meg végül Fakó.

– Kösz!

Sikerült. Hivatalosan is átestem a vérkeresztségen. Ahogy az új hegek a karomon, ez is azt jelezte, hogy vadásznő voltam. Büszkén kihúztam magam.

Otthagytuk a három tetemet. Bár borzalmasan hangzik, a többi
Korcs felzabálja őket. Nem gondoskodtak a halottaikról. Egymásra nem támadtak, de amúgy az alagútban bármi – élő vagy holt – azt a célt szolgálta, hogy kielégítse határtalan étvágyukat.

Az őrjárat további része aránylag nyugalomban lelt el. A csapdák fele hússal kecsegtetett. Számos állat élt velünk idelent; négylábú, bundás lények, ők voltak a mi élelemforrásaink. Az egyiket, amelyik megsebesült, megöltem. A hurok nem szegte teljesen a nyakát, és ez jobban zavart, mint a Korcsok gyilkolása. Meleg testét a kezembe vettem, és fölé hajtottam a fejem. Fakó szó nélkül elvette tőlem, és a zsákba dobta a többi közé. Táplálék kellett a vakarcsoknak.

Nem tudom, miként tartotta számon az időt, de végül megszólalt:

– Induljunk vissza!

Visszafelé próbáltam eszembe vésni az útvonalat. Bár ezt senki nem állította, Fakó egy nap bizonyára felkér, hogy én menjek elöl. Kifogásnak helye nem lesz, és nem is élek majd ilyesmivel. Szóval útközben számoltam a lépéseket, fordulókat, és elraktároztam a fejemben.

Mire elértük az enklávét, a többi vadász már elkezdett bejelentkezni. Sodrony átvette a zsákokat, megmérte a hús súlyát, és vagy megjegyzést fűzött hozzá, vagy lehordta a csapatot. Mi kaptunk egy „szép munka volt” elismerést, míg az utánunk következő párosnak egy „hála nektek, a vakarcsok reggel éhen maradnak” jutott.

– Viszlát holnap! – köszöntem el Fakótól.

Bólintott, és a tűz körül kezdett el sétálni. Azt vettem észre, hogy szándékom ellenére szikár, izmos hátának vonalait és tarkójára omló haját bámulom. Fakó úgy mozgott, ahogy harcolt: célratörően, felesleges erőkifejtés nélkül.

– Mit gondolsz róla? – kérdezte Selyem. A lány a húsz évével kicsit magasabb volt nálam, szőke haját rövidre nyírták. Hajthatatlansága ideális vezetővé tette. De arcát megvetés torzította el, ahogy Fakóra tekintett. Nem tetszett neki, amit a fiú képviselt, és hogy nem engedelmeskedik a parancsának olyan buzgalommal, ahogy mindenki más.

Az én véleményem Fakóról túlságosan is összetett volt, hogy beszéljek róla, így hát azt motyogtam:

– Még nem tudom.

– Az itteniek közül sokan félnek tőle. Úgy tartják, részben bizonyára Korcs lehet, különben felfalták volna odakint.

– Az emberek mindenfélét beszélnek – mormogtam.

Selyem úgy vette, mintha új társam védelmére kelnék, és elhúzta a száját.

– Az már igaz. Némelyek azt is beszélik, hogy neked inkább a nemzőknél lenne a helyed, akárcsak a szülőanyádnak.

Összeszorítottam a fogam, és kiviharzottam a konyhából. Elhatároztam, hogy keresek valakit, akivel soron kívül együtt edzhetek. Senki sem fog alkalmatlanság miatt megfosztani a vadásznői címemtől. Senki.

Szavak őre

Két nappal később Kőnek, Gyűszűnek és nekem meg kellett jelennünk a szavak őre előtt. Volt ideje megfontolni a fehér kártya ügyét. Bár tudtam, semmi rosszat nem követtünk el, a gyomrom mégis görcsbe rándult a félelemtől.

Ő nem volt olyan idős, mint Mészfal, de a kisugárzása nyugtalansággal töltött el. A szavak őre magas, vékony férfi volt, a karja csontsovány. Borús tekintettel ült előttünk.

– A doboz alapos vizsgálatát követően megállapítom, hogy annak tartalmáról korábban nem lehetett tudomásotok. Mindnyájatokat ártatlannak ítéllek – megkönnyebbülés áradt szét bennem, ahogy folytatta. – Bölcsen döntöttetek, hogy elém hoztátok a dokumentumot. Az archívumunkban fogom elhelyezni. – Egy szürke fémdobozra célzott, ahol minden fontos papírt tárolt. – Őszinteségetek jutalmául úgy döntöttem, felolvasom nektek. Helyezkedjetek kényelembe.

Ez újdonság volt. Többségünk olvasni tudása a figyelmeztető fel-
iratokig terjedt, sokkal többre nem. Kiképzésünk más területekre koncentrált, amelyeknek a közösség nagyobb hasznát látta. Kérésére egyik lábamat a másikra helyezve leültem. Gyűszű és Kő mellettem kétoldalt ugyanígy tett.

A szavak őre megköszörülte torkát.

– „Szeretettel meghívunk téged és kedves családodat Anthony P. Cicero és Jennifer L. Grant esküvőjére, amelyet 2009. június 2-án, kedden négy órakor, az East Oliver fasor 35. szám alatt tartunk. Kérünk benneteket, mihamarabb jelezzetek vissza nekünk, hogy részt tudtok-e venni az eseményen, valamint az azt követő ünnepi vacsorán.”

Rendkívül misztikusan hangzott. Meg akartam kérdezni pár dolgot, de már így is szívességet tett nekünk. A szavak őre jelezte, hogy utunkra enged minket, miután végzett, így a köztér felé vettük az irányt.

Gyűszű a gondolataiba mélyedt.

– Szerintetek mi az az esküvő?

– Valami mulatság? Talán olyan, amit mi tartunk a névadó nap után.

Kíváncsi voltam, miért zárták a papírt dobozba egy édeskés illatú por társaságában, de már rég megbékéltem a tudattal, hogy úgysem érthetek meg mindent. Az enklávéban többet számított, hogy jól teljesítsünk a ránk osztott szerepben. Az élet nem engedte a túlzott kíváncsiságot; nem volt rá idő.

– Akad még más csempészárud? – tréfált Kő. – Megnézhetnénk, mielőtt visszamegyünk dolgozni.

Gyűszű szigorú tekintettel bámult rá.

– Ez nem vicces. Most hetekig figyelni fognak minket, nehogy esetleg… – Elhalkult, mert nem akarta szájára venni a lehetséges vétket.

Nehogy esetleg titokban harácsoljunk. Tavaly egy Teke nevű fiú lakrészében régi dokumentumokat és műszaki cikkeket találtak, amelyek egyik felét a matraca alá rejtette, a másikat üreges tárgyakba zárta.
A vadászok Mészfalhoz és a szavak őréhez vitték a teljes gyűjteményt, hogy megvizsgálják, és ítéletet hozzanak. A legtöbbet kulturális fejlődésünk szempontjából fontosnak ítélték, így száműzték a fiút. Fakót leszámítva nem hallottam senkiről, aki életben maradt volna a településen kívül.

Mások is éltek idelent természetesen. Nem mi voltunk az egyedüliek. Néha a legközelebbi enklávéval kereskedtünk, de ahhoz háromnapi gyalogtúra szükségeltetett veszélyes terepen át. A természeti források nem tették lehetővé, hogy nagy csoportok éljenek egyazon területen belül. Vakarcskorunkban az idősek a fejünkbe verték, hogy megfelelő egyensúly nélkül halálra vagyunk ítélve. És mi elhittük, mert igaz volt.

Hallottunk meséket más enklávékról; kihaltak, mert nem alkalmaztak szabályokat. Túlnépesedtek és éhen vesztek, vagy nem követtek egészségügyi előírásokat, és elvitte őket a fertőkórság. Itt a szabályok célt szolgáltak. Az életünket óvták.

Úgyhogy én is csatlakoztam Gyűszűhöz, és Kőhöz fordulva ingattam a fejem.

– Ha mostantól ilyen leszel, akkor inkább ne lógj velünk.

A jó kedélye egyből elillant.

– Nem úgy gondoltam.

– Én tudom – mondta Gyűszű kedvesen. – De mások lehet, hogy félreértik.

Valószínűleg. Nem ismerték Követ úgy, mint mi. Néha előbb beszélt, aztán gondolkodott, de nem rosszindulatból. Soha nem tudna ártani az enkláve lakóinak. Ha meglátod, ahogy mindkét karjában vakarcsot dédelget, egyből megérted, de Mészfal és a szavak őre nem volt elnéző, ha a magasabb érdek forgott kockán. Nem akartam, hogy a barátomat elküldjék a hosszú útra.

– Majd óvatosabb leszek – tekintetén szelídség tükröződött.

Röviddel ezután szétváltunk, mindenki ment a maga dolgára. Egy részem tudta, hogy a barátságunk nem maradhat örökké ilyen szoros. Idővel Gyűszű az építőtársaihoz kötődik majd; több bennük a közös vonás, velük jobban tud beszélgetni. Kő a nemzőkkel marad, én pedig inkább a vadászoknál fogom otthon érezni magam. Nem szerettem az elkerülhetetlenre gondolni, mert eszembe jutott, milyen hamar megváltozhat az életünk.

Pont akkor érkeztem a gyülekezőhelyre, amikor Selyem a beszédét kezdte. Metszően tekintett felém, de nem hordott le a többiek előtt. Némán megköszöntem neki. Remélhetőleg tudta, hogy a késésből nem csinálok rendszert; bármely más napon az elsők között jelentem volna meg. Olyan büszke voltam, hogy a karomon viselhettem a vadászok jelét.

Selyem végigfutott a mai nap fő tennivalóin.

– Nem tudom, mi az oka, de hiába sűrítettük az őrjáratokat, egyre több Korcs van a környéken.

Még nem tudtam minden vadász nevét – egy alacsony termetű fiú szólalt meg:

– Lehet, hogy az egyik közeli településen átváltoztak.

A csoport morajlani kezdett, és Selyem szúrós tekintettel figyelte a fő rendbontókat. Régóta keringtek pletykák, hogy a Korcsok létre is jöhetnek, nem csak születhetnek, és ha történik valami – egy baljós esemény –, mind így végezhetjük. Én ezt babonás marhaságnak gondoltam. Régen is haraptak meg vadászokat, és ha a seb nem fertőződött el, gond nélkül mentek vissza az alagútba. Nem változtak nyáladzó démonokká.

– Elég legyen! – csattant fel Selyem. – Ha játsszátok itt nekem a nyúlszívű vakarcsot, máris mehettek a nemzőkhöz!

– Neki olyan rusnya a képe, be se vennék – gúnyolódott egy lány.

Mind idegesen felnevettünk, miközben az alacsony termetű vadász teljesen elvörösödött. Nem volt csúf, de nem rendelkezett azokkal a tulajdonságokkal, amelyeket az idősek a nemzőkben kerestek. Vonzó vagy intelligens egyedeket választottak ki, nem volt kivétel. Az elképzelésük eddig, úgy tűnt, elég jól működött. Nekem amúgy sem volt okom panaszra.

Selyem meredten nézett, amíg a csoport el nem csendesedett. Miután megfékezett minket, elégedetten folytatta.

– Találjátok meg a Korcs-áradat forrását! Valami az alagútban felénk tereli őket – Fakóhoz és hozzám fordult. – Mindkettőtöket leváltalak a húsbeszerzésről. A ti útvonalatokat majd átveszi más. Helyette azt szeretném, hogy nézzétek át a hátsó járatokat.

És tessék, meg is kaptam a büntetést a késésért. Selyem többnyire nem kedvelte Fakót – igaz, senki sem. Magának való fiú volt. Nem igazán vált az enkláve teljes jogú tagjává azután sem, hogy nevet és jelet kapott.

– Mindenkinek világos a mai feladata?

Kedvetlenül bólintottam. Nem tudtam ezt másnak értékelni, mint megrovásnak. A hátsó járatok mocsoktól bűzlöttek, némelyek el is voltak árasztva, mások pedig egyszerűen leírhatatlanok. A saját szememmel sosem láttam, de vakarcskoromban szokásom volt a vadászok közelében üldögélni hallótávolságon belül. Átéltem a történeteiket, próbáltam elképzelni, miket láttak és tettek.

– Akkor jó vadászatot! – Selyem leugrott a ládáról, amelyet magával vitt minden eligazításra. Jobb szeretett lenézni az emberekre.

Fakó megtalált, ahogy a gyűlés feloszlott.

– Netán valami fontosabb elfoglaltságod akadt?

Tehát engem okolt új megbízatásunk miatt – és talán igaza is volt.

– Ha a szavak őre hív, nem mondasz nemet.

Akkor sokkal rosszabb jutott volna osztályrészemül, mint egynapi őrjárat a hátsó térségben. Nem fogunk belehalni, igaz? Más vadász is túlélte már. Mocskosan és csüggedten tértek vissza, de ez mégsem ért fel egy halálos ítélettel.

– Hát, gondolom. Na, essünk túl rajta!

– Szóval ki akarjuk deríteni, mi hajtja felénk a Korcsokat?

– Az éhség – felelte. – Más választ úgysem fogunk odakint találni. De én jó fiú vagyok, és azt teszem, ami mondanak. – Gúnyosan ejtette a szavakat, mintha ez helytelen volna.

Elkezdtem magyarázni, de aztán leálltam. Csöndben követtem tovább. Ha eddig nem fogta fel, akkor úgyis hiába győzködöm. Ezzel a hozzáállással sosem fog beilleszkedni közénk. Fakót csak önmaga érdekelte, és a saját önző céljai.

Mielőtt átmásztam volna a barikádon, ellenőriztem a fegyvereimet. Állandó őrséget állítottunk ide, arra az esetre, ha az ellenség kicselezné a csapdáinkat; vadászokat, akik kisebb vétséget követtek el. Büntetésül ezt az egyhangú feladatot kapták. A Korcsok születésem óta nem törtek be hozzánk, de mesélték, hogy régen gyakran jártak ide fosztogatni.

Fakó bolond – gondoltam, miközben morcosan néztem a hátát. A szabályok mindannyiunk védelmét szolgálták, és az engedelmesség jobbá és biztonságosabbá tette az életünket mindenki számára.

Az emlékezetembe vésett szokásos útvonalunktól eltérően Fakó elfordult balra, és lement egy félig elárasztott alagútba. Ennek is repedt volt a teteje, ahonnan a piszkos víz zuhogott alá, mint amelyikben a Korcsokat találtuk. A szélén haladt, így hát én is oda léptem. Egy kőperem vezetett végig az alagút oldalán. Ha rajta maradtam, elkerülhettem, hogy derékig ellepjen a posvány.

Gyomorforgató szaga volt, és direkt nem néztem oda, mi minden lebegett – sőt mi minden úszkált benne. Ahogy emelkedett az alagút, úgy csökkent a víz szintje is; a végén már csupán nedvesség látszódott. Csekély fény áradt be, így nem volt olyan sötét, mint más járatokban. A falon kopott tábla függött, rajta felirattal: KA BANT RTÓI R SZL G IDE E KNEK BE ÉPNI TILOS. Mivel az olvasás nem tartozott az erősségeim közé, nem tudtam kitalálni, mik lehettek a hiányzó betűk.

Fakó megállt előttem, és fülelt. Én nem hallottam semmit. De nem szólaltam meg. Egy jó vadásznő tiszteletben tartotta a társa megérzéseit, még ha az szociálisan érzéketlen is volt.

A többi érzékszervem takarékra tettem – aztán én is meghallottam:
egy gyenge hang a távolból, mintha valami egy fémlemezen dobolt volna. Fakó, fegyverrel a kezében, abba az irányba szökkent. Előkaptam a tőreimet, és mentem utána, be-becsúszva a posványba.

– Mi az?

Visszapillantott rám a válla felett.

– Segélyhívás.

Most, hogy említette, a zaj egy séma szerint ismétlődött. Csalfa módon terjedt a hang idelent, így hosszabb ideig tartott, amíg elértük, mint gondoltam, hiába futottunk. Jól jött, hogy edzésben voltam, máskülönben lemaradok. Így viszont tartottam az iramot. Hosszú távot futottunk az ő tempójában, így kijutottunk a hátsó járatokon egy szélesebb alagútba. A kacskaringózás miatt nem tudtam megállapítani, milyen messze vagyunk a településtől.

Befordultunk a kanyarulatba, és megláttuk azoknak az óriási fémdobozoknak az egyikét, oldalra borulva. A hang abból jött. Fakó intett, hogy kerüljem meg, és menjek a végébe. Más-más szögből közelítettünk, hogy ha esetleg kelepce, akkor ne kerüljünk bele mindketten.

Négykézláb másztam felfelé fémtörmeléken és törött üvegen; vigyáztam, nehogy felsértsem valamimet. Amikor mindketten a helyünkön voltunk, leugrottunk a sötét fülkébe. Alvadt vér és ürülék szagától bűzlött. A szemem hozzászokott a sötétséghez, egy vadásznál ez hasznos készség; a legutóbbi őrjáratunk óta gyakoroltam a látásmegvonást, és ki is fizetődött.

Alaposan körbenéztem. Még sosem voltam ilyen óvóhely belsejében. Fémrudakkal erősítették meg, és üléseket rögzítettek csavarral a padlóhoz. Szörnyet nem találtunk, csak egy csont és bőr emberfiút. Egy ilyen vakarcsot sosem engednének az enklávén kívülre; elképzelni sem tudtam, mit kereshetett itt. Vadászni nyilván nem tudott. Egyik kezében egy hosszúkás fémdarabot fogott: lehetséges fegyver és jelzőalkalmatosság is egyben. Láthatóan utolsó erőfeszítésekkel, oldalt fekve ütögette a padlóhoz a fémet, ismétlődő séma szerint. Először fel se tűnt neki, hogy ott vagyunk.

Én a másik oldalán térdeltem le, távol a kezében szorongatott, cakkos szélű fémtől. Ekkor reagált, és vadul lecsapott.

Olyan gyéren célzott, hogy el sem kellett hajolnom.

– Nem fogunk bántani. Segíteni jöttünk.

A hang irányába fordította tekintetét. Még a sötétben is láttam a szemét, amely kísértetiesen fehérlett. Ez a vakarcs teljesen vak volt. Megborzongtam. A mi enklávénkban a csecsemőkort sem érte volna meg. Az idősek nem fordítottak energiát azokra, akik valamikor nem tudnak majd saját erőből boldogulni.

– Ember vagy – lihegte.

– Igen. Itt van a közelben Egyetem, az a mi enklávénk.

A vakarcs megkönnyebbülten leszegte a fejét, és eldobta fegyverét.

– Akkor beszélnem kell az idősekkel.

Nem voltam benne biztos, hogy tetszene nekik, ha a parancsot megszegve őrizetlenül hagynánk a hátsó járatot, és bevinnénk egy kóborlót, főleg egy ilyet, mint ő. De azt sem hagyhattam, hogy itt vesszen. Fakó csendben nézett engem, mintha vizsgáztatna. Döntöttem, még ha rosszabb sors is várt rám, mint egynapi őrjárat a hátsó térségben.

– Elbírod őt? Nem hinném, hogy tud járni.

– Nem nehéz. Elbírom, de ha bajba kerülünk, neked kell hátulról védened. Menni fog, új hús?

Tetszett a magabiztosság jele a hangjában.

– Hát, majd kiderül.

Válaszul Fakó átvetette a vakarcsot a vállán, és kimászott a konténerből. Egyik késem a tokba csúsztattam, a másikat a fogaim közé vettem, és követtem őket. Szerencsére figyeltem a fordulókat, és számoltam is; megelőztem Fakót, és diktáltam a tempót, amelyet a vakarcsot cipelve is tudott tartani.

– Lehet, hogy bajba kerülünk – mondta halkan, a szennyvízbe csapódó lábunk csobbanása közepette.

– A Korcsok megérzik a gyengeséget – értettem egyet.

Amennyiben Fakó nem tévedett, és az éhség hajtotta őket az enklávénk felé, akkor mi mozgó ínyencfalatok voltunk. Megfelelő létszámban el tudtak intézni egy vadászpárost. A vadászok elestek – ez a címmel járt –, de sohasem adták könnyen az életüket.

Az elágazásnál négy irányból rontottak ránk.