DEUS EX

IKAROSZ-HATÁS

James Swallow

Fordította

BAYER ANTAL

Copyright © 2011 by Square Enix, Ltd. & ® or ™ where indicated.

This translation is published by arrangement with Del Rey, an imprint of

The Random House Publishing Group, a division of Random House, Inc.

A magyar változat az alábbi kiadás alapján készült:

James Swallow: Deus Ex – Icarus Effect

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2013

Hungarian translation © Fumax Kft., 2013

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Friedrich Zoltán

Tördelő: Blasits Katalin

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

Borítóterv: Phil Balsman

Borítóillusztráció: Jim Murray

Könyvterv: R. Bull

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét
sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

A jogtulajdonos előzetes írásbeli engedélye nélkül

az e-könyv internetre való feltöltése és

bárminemű közzététele minden esetben jogi következményeket

von maga után!

ISBN 978-963-9861-90-9

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A legnagyobb tisztelet illeti az eredeti Deus Ex-játékok és a hozzá tartozó, lenyűgöző kitalált világ megalkotóit: Warren Spectort, Harvey Smitht, Sheldon Pacottit, Austin Grossmant, Chris Toddot és az Ion Storm-csapat valamennyi tagját.

Köszönet az alábbi kollégáimnak az Eidos Montrealnál, akik oly remek élménnyé tették a Deux Ex: Human Revolution játékon végzett munkámat: Mary DeMarle, Taras Stasiuk, Mark Cecere, Lucien Soulban, Jean-François Dugas, Jonathan Jaccques-Belletête, Antoine Thisdale, François Lapikas, Jim Murray, David Anfossi és Stéphane D’Astous. Emelem a kalapomat André Vu és René Valen előtt is.

Hálával tartozom Tricia Pasternak és Michael Braff szerkesztőknek a Del Rey Books kiadónál.

Végül pedig köszönetet mondok William C. Dietznek és Karen Travissnek a tanácsaikért, a társíróimnak, Rhianna Pratchettnek és Andrew S. Walshnak, valamint Chris Batemannak az elismerésért.

EGY

Maison deBeers, Genf, Svájc

Az ablakból akár a Mont Blanc csúcsát is látni lehetett olyan kivételes, tiszta napokon, amikor az ég merő pávakék volt, és egyetlen felhő sem homályosította. Hébe-hóba akadtak még ilyen napok, de egyre ritkábban. Genf cikornyás utcái fölött mindinkább állandó jelenség volt a vastag, szürke, olajos gyapjúhoz hasonló felhőréteg, s mind különlegesebb vendég a gyér napsütés. A nyirkos, télies időjárás állandósult, s a nyár inkább olyasmi lett, amiről szülők és nagyszülők mesélgettek az ámuldozó gyerekeknek.

A ház a tizenötödik századból származott, s tanúja volt a szürke fellegek megjelenésének, ahogy Kálvin János köztársaságának, a katolikusok fölemelkedésének, a fasiszta lázadozásnak és a nemzetek egyesülésének is. A kék éghez hasonlóan ez a ház is ősrégi idők emléke volt, annyira régi, hogy már-már mitológiainak tűnt. De hősiesen állt, nem árthatott neki a más házakat csontig átható savas eső sem. Téglája és habarcsa ellenszegült az idő és a szennyezett légkör minden támadásának a polimerizált ipari gyémánt alig pár molekulányi vastag rétege alatt.

A ház lakója szeretett eljátszani a gondolattal, hogy ez az épület akár még ezer év múlva is állhat, miközben a város körülötte rég por és hamu lesz. Emlékművé lényegülhet át, gondolta fantáziadúsabb pillanataiban. Ezt a gondolatmenetet nem érezte arroganciának a maga részéről, egyszerűen csak helyénvalónak, mint általában a döntéseit szokta. Ápolt és szolid úriemberként, megjelenésével iparbáró, ősi kékvérű sarj és dúsgazdag ember benyomását keltette – igaz is volt rá mindez. Patríciusi arcát bizonyos értelemben atyainak lehetett nevezni, de volt rajta egy másik, idegen vonás is, és akik igazán ismerték, tudták, hogy ez a felsőbbrendűség tudata. Úgy járkált föl és alá nagyszerű háza termeiben, ahogy általában a világ termeiben szokott, abban a tudatban, hogy itt minden az övé.

Egy asszisztens csatlakozott hozzá, egy a készséges, arctalan, cserélhető tömegből. A lány fényes fekete cipőt viselt, amely szépen illett a diszkréten elegáns, üzletasszonyi kosztümhöz és a dús, nagyon divatos frizurához. A főnök szó nélkül vette tudomásul jelenlétét, ahogy szorgosan kopogott mellette tűsarkain.

– Uram, a kapcsolatokat biztosítottuk. A galéria csak önre vár.

A főnök egy biccentésre méltatta. Ez volt a minimum, amit elvárt.

A nő összevont szemöldökkel folytatta: – Továbbá Roman doktor megerősítette, hogy idejében itt lesz a…

– Tudom, miért jön – az ingerültség árnyéka épp csak átsuhant az arcán, de az embereinek ennyi bőven elég volt hozzá, hogy elnémuljanak.

Nem állhatta a pöttöm, kenetes modorú orvost, meg az apró megaláztatásokat, amelyeket a látogatásai óhatatlanul jelentettek, de a kor nem volt kegyes hozzá, erősen megszedte rajta a vámját. Ha a csúcson akar maradni, vezetői pozícióban, akkor minden szempontból formában kell tartania magát, s el kell tűrnie a gyalázatnak ezeket a pillanatait. Nem áltathatta magát: tudta, hogy ragadozóként lesnek gyöngesége legparányibb jelére is, mind közt elsőként a párizsi védence. Így van ez minden áldott nap, így lesz ma is.

A galéria ajtajához érve első ízben vette valóban szemügyre a mellette igyekvő fiatal nőt, és megbocsátóan mosolygott rá.

 – Köszönöm, kedves – mondta, s szavain átütött gyermekkorának lágy, déli tájszólása. – Most elmehet.

A lány bólintott, miközben már csukódtak az ajtók, s a főnök hallotta az ajtókeretbe rejtett gépezet lágy, fémes kattanását, ahogy összezárult mögötte. A galériát füstös-sötét fatáblák burkolták, amelyek most gyöngéden derengtek a csúcsíves ablakokon beszivárgó fényben. Akvarellek és olajfestmények szerte a falakon, rengeteg portré, tájkép és csendélet. Vörös bőrrel kárpitozott, kényelmes karosszékek sorakoztak, s az asztalon már várt a főnökre az ezüsttálca a csészékkel és kedvenc Saint Helena kávéjával. Letelepedett, töltött magának egy derekas adagot, és kiélvezte a kávé gazdag aromáját. Hét festmény fölött vibrálni kezdett a lámpa, annyira egyszerre, mintha összehangolták volna őket.

A képek előtt reszkető színréteg bontakozott ki, eleinte csak absztrakt színek villództak a levegőben, majd lassan emberi arcok bontakoztak ki az interferenciából. Öt férfi és két nő kísérteties mellképét vetítették ki a bronzlámpákba rejtett hologramkészülékek. A főnök üdvözlésre emelte kávéscsészéjét, azok meg bólintottak válaszul, bár tudta, hogy nem láthatják valóságos arcát, ahogy ő az övékét. A szenzor, amely a képét fölvette, külön programmal simított ki a számukra megjelenített virtuális alakon minden látható és hallható egyenetlenséget, úgyhogy csak azt látták, amit ő mutatni akart nekik.

A képek sarkában kis adatcímkék mutatták, ki hol tartózkodik a valóságban: Hengsa, Párizs, Dubaj, Washington, Szingapúr, Hongkong, New York. Ott volt a védence, ott a politikus, a gondolkodó, az üzletember; némelyikükről tudta, hogy nem bízhat bennük, másokról meg azt, hogy megbízhatóan hazudnak. Kortyintott még egyet a nagyszerű Saint Helenából, majd letette a csészét. – Hölgyeim és uraim, isten hozta önöket. Kezdhetjük?

Ahogy várta is, először a védence szólalt meg.

– Az aktuális projekt várakozás szerint halad. Örömmel jelenthetem, hogy a problémát, amely a Hyron-anyaggal kapcsolatban merült föl, sikerült megoldani.

– Rendben – mormolta a főnök. – No és az aktív fázisra fölkészített beépített ügynökeink?

– Minden tervezett helyen készen állnak a végrehajtók – jött a politikus hangja sziszegve az amerikai fővárosból. – Elébe vágtunk a tervezetnek. – Megköszörülte a torkát. – Ráadásul a terjesztési csatornák is készen állnak.

A főnök az üzletemberre nézett.

 – Hát a média?

A hongkongi férfi bólintott.

 – Szilárdan kézben tartjuk. Jó ideje már, hogy küszöb alatti jeleket helyezünk el különféle információs csatornákban. A részletekkel most nem untatom.

A főnök bólintott. Immár állandó programponttá váltak a globális hírekben az általa diszkréten bátorított demonstrációk és összeütközések. Kissé elfordult a székkel, és a hengsai képhez intézte következő kérdését: – És a gyártás hogy áll?

Az ázsiai nő arcára kiült a feszültség.

– A tesztelés valóban… problematikusnak tűnik. Én elmentem a lehetőségek határáig, de amíg nem kapok javított tervezetet a…

A szingapúri hologram száraz, angol akcentussal szakította félbe: – Ezen rég túl vagyunk már. Tényleg el kell mondjam újra? Ez nem egzakt tudomány. Kezdettől fogva hajtogatom, hogy lesznek késleltetések. A munka tele van ismétlődő folyamatokkal. Most éppen azon vagyok, hogy új… forrásokat vonjak be, amelyek meggyorsítanák az egészet.

A főnök fölemelte a kezét, nehogy a nő közbevágjon valami letorkolással.

– Mindnyájan értjük a helyzetet. De tisztában vagyunk a terv fontosságával is. Nyilván egyikünk sem szeretne az a személy lenni, aki lassítja vagy akadályozza a többiek munkáját. – Szeme összeszűkült, s szigorú pillantásokat vetett a tudósra és a hengsai nőre. – Oldják meg a problémáikat, és haladjunk. Annál jóval több időt és egyebet fektettünk már ebbe a projektbe, hogy éppen most, az utolsó stádiumban meghátráljunk.

– Természetesen – vágta rá a nő. A tudós csak némán bólintott.

A főnök érezte, hogy mondania kell még valamit. Fölkelt.

– Barátaim. Perfektibilista társaim – magában elmosolyodott ezen az ómódi kifejezésen. – Nem táplálunk illúziókat, tudjuk mind, mennyire kényes természetű a munkánk. Súlyosan nehezedik ránk az irányítás terhe, amely a történelemnek ebben a pillanatában valószínűleg nehezebb, mint amit bármely más csoport valaha is hordozott. Az emberiség formálhatóvá vált, és látjuk a társadalmunkon belül húzódó frontvonalakat. Mi látjuk egyedül, mások vakok rá, tehát rajtunk a felelősség. Céljainkban egységesnek kell lennünk tehát, nemdebár?

Szavait egy sor néma bólintás követte. Mindnyájan tisztában voltak vele, mi forog kockán. Küszöbönállt a következő hatalmas iteráció, a következő kő elhelyezése az úton, amely a régi Ingolstadtból indult, és a nagyszerű, ezredéves jövőbe vezet. A főnök kéjes izgalmat érzett, az ujja hegye is bizsergett belé: a munkájuk általában igen-igen apró, láthatatlanul diszkrét lépésekből állt, annyi volt csak, mint egy csöppnyi szél a társadalom vitorláiban. Az emberiség útját szinte láthatatlanul, parányi fokokkal módosították, a játékuk éveken, évtizedeken, nemzedékeken át húzódott észrevétlenül.

De nagy ritkán előfordultak kritikus események is, nagy fontosságú pillanatok, amelyek fordulópontként jelennek meg a jövő számára.

Konstantinápoly eleste. Egy napsütéses júniusi reggel Szarajevóban. Az első atombomba fölrobbanása. A lángoló ikertornyok. És még sok más hasonló pillanat. Azok számára, akik tisztán látnak, akik hajlandók tenni az emberiség javáért, és szebb jövő felé vezetik, ki a sötétségből, ezek a pillanatok a nagy lehetőség pillanatai voltak. Éppenséggel ilyen idők számára alapították valaha ezt a csoportot, s ha a kritikus események nem akartak bekövetkezni a természetes fejlődés saját menetében, akkor mi sem lehetett helyénvalóbb, mint hogy előidézzék őket.

A főnök is rábólintott a saját igazára. Mi vagyunk a szél a történelem vitorlájában, igaz. De mi vagyunk a kormányon nyugvó kéz is.

Turner Skarlát naplementéje felé tekintett, a másik női arcra, amelyet Dubaj tornyaiból vetített elébe a készülék.

– Az… akadályozó elemek – fogalmazott óvatosan, s szipogott egyet –, gondolom, nem kell részletesen megneveznem őket… ezt ugyebár ráhagyhatjuk magukra?

Az olajbarna bőrű nő csak bólintott.

– Kézben tartom az ügyet, Lucius – jelezte a keresztnév használatával a többiek fölötti pozícióját. – Ebben a pillanatban helyezzük el az utolsó figurákat a táblán – mosolygott hidegen. – A huszárok mindjárt támadást intéznek a futók és a bástyák ellen.

Egy darabig néma csönd volt, s a főnök tekintete megint az ablak felé vándorolt. A napsugarak bátran igyekeztek áttörni a Genfet borító gyászos, szürke leplen, s ha lett volna a férfiban egy csöpp vallásos szellem, ezt minden bizonnyal jó előjelnek tekinti. Olyasmin rég nem töprengett már, hogy mi volna, ha akár emberi, akár spirituális ítélőszék elébe kellene állnia mindazért, amit életében tett. Felelős volt jó néhány ember haláláért, háborúk kirobbanásáért, emberi életek összetöréséért és fölemeléséért, s mindezt egy távoli, nagyobb cél érdekében rendelte el. Nem volt ez több, mint használható módszer, eljárásmód, amelyet alkalmaznia kellett mindenkor, így ezen a mai napon is.

A maguk elképzelése szerint alakítják a történelmet, immár csaknem három évszázada.

Logan Circle – Washington DC – Amerikai Egyesült Államok

A Dornier-ház parkolószintjén kellemes hűvös volt, a washingtoni déli hőséget kizárták a vastag betonfalak, megenyhítette az éjjel-nappal dolgozó légkondicionálás. A falak fehér kőburkolatának egyhangúságát kevéssé praktikus, inkább csak dísznek szánt dór oszlopok törték meg néhány méterenként. Gépszag terjengett: gumi, olaj és fém szaga.

Anna Kelso hátratekintett a válla fölött a kijárat fényes négyszögére. A piezopolimer terelőkúpok még nem húzódtak vissza a padlóba. A Logan Circle-höz vezető rámpa elején álló ügynök odabiccentett Annának. Az viszonozta a köszöntést. A férfi összefont karral állt, zubbonya eltakarta a gyorstüzelést elősegítő tokban pihenő Hurricane taktikai géppisztoly markolatát. A zubbony az USA titkosszolgálata által használt darab volt, bő szabású, hogy bármilyen fegyvert elrejtsen. Anna nyurga, vékony alakján ezek a zubbonyok sehogy sem álltak, ezért már régen rászánta magát, s összekaparta a pénzt egy Emile-féle A vonalú modellre, amelyet egy rosslyni szabónál látott, de ha a tükörbe nézett, még így is arra kellett gondolnia, hogy olyan, mint egy feketébe csomagolt, csupa szöglet bábu. Arca a sötét haj keretében kemény szigorral leplezte a lelkében dúló kétségeket.

Anna fegyvere, egy kompakt kis Mustang Arms automata, a derekán hátul elhelyezett tokban ült, mellette két plusz tölténytár.
A fegyveren kívül egyetlen tárgy árulta el, hogy ügynök: a jobb hajtókáján díszelgő lobogós-sasos jelvény. A benne elrejtett azonosítócsip kapcsolatba lépett a lift előtt álló két férfi kabátjában lévő csipekkel. Ha Kelso csipje nem a megfelelő lett volna, vagy lejárt belépési kódot csipog el, a két őr szolid vállon veregetést érzett volna a saját csipje részéről, amely illetéktelen behatolóra figyelmeztet.

Anna és a többi ügynök néma biccentéssel köszöntötte egymást. A legmagasabb férfi – Matt Ryan, a parancsnok – ujjaival beleszántott kurtára nyírt, acélszürke hajába, és összevonta a szemöldökét. Viharvert bokszolóarcán állandósult szigorú, koncentrált kifejezés ült.

– Elkésett, Anna – mondta, de minden indulat nélkül. – Bármelyik pillanatban itt lehet az ügyfél.

– Vagyis nem késtem el, Matt – vágta vissza Anna. Az egyik ügynök rávigyorgott. Kelsónak megvolt a maga híre.

– Akkor addig is összefoglalhatja a mai akciót – fonta össze a karját Ryan.

– De hisz lehívhatjuk a közös tárolóból – kocogtatta meg a homlokát Byrne, a részleg legfiatalabb ügynöke. A haja vonala alatt épp csak láthatóan rajzolódott ki a beültetett hatszögletű modul. – Rajta az egész anyag a szerveren.

Ryan a fejét csóválta.

– Én pedig szeretem, ha rendesen elmondják. Régimódi vagyok, nahát – lövellt zord tekintetet Annára. – Rajta.

A nő vállat vont. Ha a parancsnok figyelmetlenségen akarja kapni, korábban keljen föl.

– Standard háromkocsis akció – intett az út szélén álló sötétkék limuzin és a mögötte parkoló erős kis szabadidő-autó felé.
A harmadik jármű – egy jellegtelen limuzin – már odakint várta az utcán a jelet, hogy indulhasson. – Az ügyfél Jane Skyler szenátor, az akció meg annyi, hogy kiugrunk vele a georgetowni Cooke’s Row étterembe. A szenátort a munkaebéd után visszahozzuk az irodájába, ahol egy sor tárgyalás vár rá. – Anna itt levegőt vett. – És mi azért vagyunk itt, mert magára haragított bizonyos rosszfiúkat.

Ryan rábólintott.

 – Komoly fenyegetéssel van itt dolgunk, emberek. Skyler darázsfészekbe nyúlt, a nyugati parti triádokkal húzott ujjat, és értésére adták, hogy mától fogva céltábla van a hátán.

– DC elég messze van Kaliforniától – szólt közbe a másik ügynök, a sötét bőrű Connor. – Komolyan gondoljuk, hogy kínai orvlövészek fognak leskelődni a szenátorra a fővárosban?

– Akármit gondolunk is – nyomta meg keményen a szót Ryan –, feladatunk van, amelyet el kell végeznünk, elég világos voltam? Összpontosítson a feladatra, és menni fog, mint a karikacsapás.

– Igen, uram – bólintott Connor, és nem szólt többet.

Anna kénytelen volt egyetérteni. A Skyler elleni fenyegetés épp eléggé valósnak tűnt, de azért tisztában volt vele, ahogy Ryan is, hogy más itt a lényegi pont: az, hogy DeSilvio elnök személyes jó barátjáról van szó.

Ryan lehunyta a szemét egy pillanatra, és azonnal megszólalt a hangja Anna koponyájában: Ellenőrzés. Jelentést kérek minden állomástól. A szája nem mozdult, de Anna látta, hogy a gégeizmai dolgoznak, szubvokalizál. A mellcsontjába épített parányi kommunikációs egység fölvette a hangtalan suttogást, és továbbította a védelmi csapat hullámhosszára.

Sorra, egyenként megadták a hívókódjukat. Utolsóként Laker ügynök, jelentve, hogy éppen beléptek a liftbe, lefelé tartanak. Ryan elhallgatott egy pillanatra, a tekintete fókuszát vesztette, s Anna tudta, most Laker optikai egységével lépett távkapcsolatba, hogy az ügynök szemével nézhesse meg magának a szenátort. Aztán pislogott egyet, és újra jelen volt.

– Nyeregbe, indulunk. Csatornákat nyitva tartani.

Connor sima mozdulattal siklott be a szabadidő-autó volánja mögé, Byrne hátulra kászálódott be. Anna megtorpant, Ryanra nézett utasítást várva, közben orrára illesztette a katonai napszemüveget. Dallamos nesszel érkezett meg a lift a hátuk mögött. Ryan a limuzin felé intett.

– Menjen Lakerrel. Maguk mögött jövök.

– Tényleg nem késtem el – jegyezte meg Anna, engedve a váratlan indíttatásnak, hogy tisztázza magát. A zsebében lapuló, viharvert bronzérmére gondolt, és összepréselte az ajkát.

– Tudom – felelte Ryan, anélkül, hogy ránézett volna.

Anna előzékenyen kitárta a limuzin ajtaját, amint Skyler szenátor megjelent Laker ügynök társaságában. Volt még velük egy ember, akit Anna nem ismert. A szeme összeszűkült, s azonnal szubvok kapcsolatba lépett Lakerrel, hogy rákérdezzen:

– Ez a bohóc meg kicsoda?

Laker a szemébe nézett. – Testőr.

– A szenátort mi őrizzük. Tudhatná, hogy megy az ilyen. Szó sem lehet önkényes változtatásokról.

– A parancsnoksággal már tisztázta. Gondolom, szereti duplán bebiztosítani magát.

A kocsiba először az ismeretlen szállt be. Anna alaposan szemügyre vette. Azt látta, amit várt: asszisztensbe oltott testőr, hórihorgas, vékony, éber, kifejezéstelen arccal. Optikai egysége konstatálta a pillanat törtrészére megvillanó tárgyat az aranybélésű, sötét zakó szárnya alatt: egy csúcstechnológiás, nem halálos lőfegyver markolatát. Észrevette továbbá a diszkrét kitűzőt is, a stilizált bikafejjel.

Belltower. Skyler nem hagyatkozik pusztán az amerikai adófizetők által nyújtott biztonsági lehetőségekre washingtoni látogatása során. Ugyancsak komoly pénzt fizethetett ki a földgolyó legnagyobb magánkatonai cégének is ezért a testőrért.

A szenátor vufonjába beszélt erősen összpontosítva, ahogy közelgett.

– Nem érdekel, mit akar Phil Mead, Ruthie. Nem állhatom azt az embert, sem pedig a politikáját. Mondd meg a kormányzónak, hogy másfelé keressen támogatókat magának. – Azzal becsattintotta a készüléket, kényszeredetten rámosolygott Annára, és beszállt a kocsiba.

Utána Laker ült be, végül Kelso, és amint csattant az ajtó, indult is a limuzin. Annának nem kellett nézelődnie, anélkül is bizonyos volt benne, hogy a másik limuzin előttük halad, a szabadidő-autó pedig simán besiklik mögöttük a hat óra pozícióba.

Anna körültekintett a limuzinban, és azon kapta magát, hogy egyenesen Skyler szemébe néz. A szenátor egy középiskolai történelemtanárára emlékeztette: gömbölyű, de nem kövér alkat, kissé elgyötört arc, éber sólyomtekintet.

– Nem gyakran látok női titkos ügynököket – jegyezte meg Skyler, ahogy a konvoj átvágott a Q utcán, és nyugat felé fordult.

– Pedig vagyunk jó néhányan, asszonyom. Nem az a férfiklub már a szolgálat, ami régen volt.

– Mi a neve?

– Anna Kelso ügynök, szenátor asszony.

Skyler mosolyába árnyalatnyi anyáskodás vegyült.

 – És azért jelölték ki erre a munkára, mert egy nőt kell védeni, Kelso ügynök?

– Nem, asszonyom. Azért jelöltek ki éppen erre a munkára, mivel a kollégáimhoz hasonlóan igen jól végzem a dolgom. – Lelki szemével látta, hogy Ryan összeborzad a mögöttük haladó kocsiban.

A Belltower embere, aki épp egy pohár vizet töltött a szenátornak, gyors tekintetet vetett Annára.

– Ez igazán megnyugtató – mondta Skyler, és átvette a poharat. – Bizonyára nagyon sokan szorulnak rá a szolgálataikra, és elismerésre méltó a mai munkájuk is. – Pillanatra elhallgatott, míg kortyintott egyet, aztán előrébb hajolt.

– Nem bánja, ha fölteszek egy személyes kérdést?

Annát kellemetlenül érintette ez a fordulat, de igyekezett leplezni érzéseit.

– Nem gond.

Skyler az arcára mutatott.

 – Láthatnám a szemét?

Laker kihívóan nézett rá, Anna azonban engedelmeskedett, és levette a napszemüveget, hogy a szenátor a szemébe nézhessen. Nem mintha valóban szüksége lett volna napszemüvegre – a szemébe beültetett optikai egységek teljes spektrumú UV-védelemmel voltak ellátva –, de hát ez már legalább annyira tartozéka a Titkosszolgálat „egyenruhájának”, mint a fekete nadrág és zubbony.

Skyler még közelebb hajolt, kíváncsian fürkészte Anna szemét.

– A szeme… Caidin-féle optikai egységek, igaz? Ha jól tudom, a szolgálatuk más beültetett kibernetikai egységeket is használ, ugyebár? Kommunikációsakat például.

Anna nem értette, hová akarhat kilyukadni ezzel.

– Igen, asszonyom.

– És hogy érez ezekkel a dolgokkal kapcsolatban? – firtatta a szenátor. – Nekem magamnak nincsenek beültetéseim, és a személyzetemtől sem várom el. Hogy érez azzal kapcsolatban, hogy a kormányzat megköveteli ebben a munkakörben?

– Nem is mindegyik titkos ügynök beültetett – tiltakozott Anna. – Ez előítélet!

Skyler hátradőlt.

– Valóban? Akkor árulja el, hány terepügynököt ismer, akinek nincs beültetése?

Anna összevonta a szemöldökét.

– Nem értem, mire céloz, szenátor asszony – morogta. Pedig nagyon is értette.

– Ugye tudja, miért jöttem ide? – kérdezte a politikus. – Az elnök fölkért egy szenátusi albizottság vezetésére, amely a humánaugmentációs technológia tudományos és üzleti vonatkozásaival, valamint Amerika hozzáállásával foglalkozik. És kifejezetten azért kaptam ezt a megbízást, mert tettem egyet-mást, amivel magamra vontam bizonyos bűnözői körök haragját.

Az eligazításon mindezt elég világosan taglalták, idézte föl magában Anna. Odahaza, Dél-Kaliforniában Skyler ugyancsak keményen állt ki a tudomány érdekei mellett és a technológiacsempészet ellen, és jelentős csapást mért a bűnözésnek arra az ágára, amelyet a sajtó szeretett „szüretelésnek” titulálni. A „szüretelés” annak az ősrégi városi legendának kétezer-húszas évekbeli megfelelője, amely szerint az áldozat hosszú eszméletvesztés után jeges fürdőben ébred, s a fél veséje hiányzik. Csakhogy ebben a változatban az áldozat nem tér többé magához, mivel megölik a testébe épített csúcstechnológiás eszközök miatt. Az Egyesült Államok lakosságának túlnyomó többsége semmiképp sem férhetett hozzá ehhez a technológiához, lévén kivételesen drága, tehát virágzott az úgynevezett másodkézi augmentációs technológia piaca, s ez lett a triádbandák és vetélytársaik legfőbb bevételi forrása, mindjárt az ember- és kábítószer-kereskedelem után. Skyler állama pedig úgyszólván Amerika kapuja volt a pekingi, hongkongi és hengsai viperafészkek szemszögéből.

Ami pedig az ügy további körülményeit illeti… nos, Anna is nézte a CNN-t meg a Picus WorldView-t, mint mindenki más. Tisztában volt vele, hogy az emberiség mindig is a megosztást kereste, és az „augmentált” meg „természetes” közötti különbség sem
többet, sem kevesebbet nem jelent, mint a faj, a vallás, a nem…

– Az a dolgom – folytatta Skyler, már-már oktató hangon –, hogy a végére járjak, milyen álláspontot kellene Amerikának elfoglalnia az augmentációs technológiával kapcsolatban. Megállapítani, hogy hasznára lehet-e a nemzetgazdaságnak ez a feltörekvő új iparág.

A kocsi lassított: közeledtek a Buffalo Bridge-hez.

– A véleményemet akarja tudni, asszonyom? – kérdezte Anna.

Ez mintha mulattatta volna a szenátort.

– Nem, Kelso ügynök. Arról volna szó, hogy éppen azzal az emberrel fogok ebédelni, aki ezt a csodálatos szemimplantátumot is gyártotta. Garrett Danskyval, a Caidin Global vezérigazgatójával. Árulja el nekem, jó munkát végeznek?

Anna ellenállt a sürgető késztetésnek, hogy visszavegye a napszemüveget.

– Hát, én azt mondanám, igen.

– És nem érzi úgy, hogy az augmentációja… eljelentékteleníti önt?

Anna összepréselte az ajkát.

– Nem vagyok olyan, mint azok a páncélozott nők az Augment Harcosokban, ha netán erre gondolt. – Igyekezett közben semleges arcot vágni. Az implantátumai többnyire apró, neurális egységek voltak, nem módosították természetes megjelenését. – Jó vagyok a szakmában. Az implantátumok lehetővé teszik, hogy még jobb legyek.

Skyler a jelek szerint elégedett volt a válasszal. Hátradőlt, és a vizét iszogatta.

– Minden rendben? – Ryan hangja enyhe nyomásként jelentkezett a tarkója táján. Az optikai egység látómezejének sarkában megjelenő jel elárulta Annának, hogy a parancsnok a csapat többi tagjától elszigetelt csatornán szól hozzá.

– Abszolút. – Pontosan tudta, mi lesz a következő kérdés: arról a telefonhívásról, amelyet tegnap éjjel kapott. Kitért előle. – Higgye el, Matt. Tényleg semmi bajom. – Színtiszta hazugság volt.

Ryan nem felelt. Leállította a külön kapcsolatot. A konvoj közben lassítani kezdett, ahogy elhaladtak a Montrose Park kovácsoltvas kerítése mentén. Pár pillanat volt már csak hátra.

– Dansky már itt van – hangzott az elöl haladó kocsiból. – Pozícióba helyezkedünk.

– Vettem – mondta ki Laker hangosan.

Skyler kocsija megállt. Anna szállt ki először. Minden más gondját mintha elfújták volna. Ez már munka volt: a tekintete megállás nélkül pásztázta az utcát és az épületeket, villámgyorsan, mégis gondosan siklott végig a sorházak ablakain. Hallotta, hogy a szabadidő-autó is fékez, s nyílnak az ajtajai.

A szenátor már kiszállt, s elindult előre. Laker és a Belltower-testőr kétfelől fedezte. Dansky érkezett, mosolyogva nyújtotta a kezét.

Anna Kelso épp másodszor nézett végig az utcán, amikor hirtelen érezte, hogy görcsbe rándul a gyomra. Ezt a közvetlen, zsigeri reakciót képtelenség volt rögtön azonosítani. Ryan felé sandított. A férfi kérdő arckifejezéssel meredt rá.

Anna képtelen lett volna megmondani, hogy mi nincs rendjén, csak annyit tudott, hogy valami rosszat érez. Tudatába szívta az utca egészét, s a pillanat törtrésze alatt kielemzett minden láthatót, ahogy tanították – valami egyszerűen nem stimmelt.

A Q utca túloldalán Motokun szedánt pillantott meg; a kocsi mélyen ült, mintha túlságosan súlyos rakományt hordozna, s ablakai homályosak voltak. Anna keze önkéntelenül a zubbony alá siklott.

Elkapta Byrne tekintetét: a fiatal ügynök is arra nézett, amerre ő. Byrne optikai egységébe T-hullám-szűrő volt beépítve, amelynek segítségével átláthatott a vékonyabb fedezékeken. A Motokunra pillantott, és arckifejezésének hirtelen változása arról tanúskodott, hogy Anna sejtelme nem csalt.

– Tangók…! – Byrne hangját a felbőgő motor zaja fojtotta el: a szedán csikorgó gumikkal rugaszkodott el a szemközti útpadkától, s száguldott feléjük.

Anna fegyvere szinte kipattant a tokból, amint az ezüst szedán becsapódott a limuzin hátuljába, s megpördítette, letaszította az útról, beleszorította az étterem teraszát övező, díszcserjés cserepek sorába. A szedán ajtai kirobbantak, négy hatalmas, fekete egyenruhás alak szökkent ki a napfényre. Mindegyik morajló füstbombát szorongatott a kezében, s egy emberként hajították az útra. Sűrű, szürke füst támadt.

Anna sikolyt hallott a háta mögött, zörgést, asztalborogatást, üvegcsörömpölést, ahogy a vendégek pánikban menekültek az étteremből. Aztán másik, ismerősebb hang ütötte meg a fülét: a gránátvető tompa puffanása.

Azt már nem látta, hogyan csapódik be a lövedék. Az egyik pillanatban még célzott a Mustangjával, a következőben pedig a szeme elé ugrott a limuzin eltorzult motorházfedele, majd a kocsi elejét mindenestül magába burkolta egy narancssárga tűzgolyó.

Anna Kelsót benzinbűzű, tűzforró hullám sodorta el, s tehetetlen testét bevágta a fém díszcserepek közé.

Bent a fejében hallotta, ahogy Ryan segítségért üvölt.

The Grey Range – Queensland – Ausztrália

A helikopter alacsonyan siklott a hegylánc lejtői fölött, alig félméternyire a kopár, lombtalan faágaktól. Komor, holdtalan éjszaka volt, két órát kellett még várni a hajnalra. A gép szárnyvégein ülő rotorok enyhe neszét magába szívta az éjszaka. Kivilágítatlanul repült: a pilóta is fekete, ablaktalan fülkéből, videokijelzők, lézerradarok segítségével vezetett, a globális műholdas tájékozódási rendszerre támaszkodva, amely pillanatról pillanatra frissülő adatokkal szolgált az alattuk elsuhanó vidékről. Ilyen alacsonyan haladó gépet egyetlen radar sem jelezhetett ki: a gép pontosan követte a talaj minden hullámzását, s könyörtelenül közelgett célpontja felé.

A Hatos Kommandó számára biztosított térkép a levegőben lebegett a gép utasterének fémpadlója fölött. A hologramvetítőt Ban Saxon tartotta szilárdan. Kissé elfordította, hogy alaposan megvizsgálhassa a felkelők táborát körülvevő őrtornyokat. Saxon mindig a kurta, gubancos szakállát húzogatta, ha nagyon elgondolkodott. Most is épp e szokásának hódolt, miközben a vörösen világító négyzethálót nézte, mintha onnan remélne új ötleteket a küldetés teljesítéséhez.

– Még öt perc, főnök – bökte oldalba Pete Kano. Emelt hangon szólt a rotorok állandó lármája miatt. Saxon odabólintott parancsnokhelyettesének. Elképzelni sem lehetett volna két ellentétesebb embert: az afrikai férfi magas volt, és megtévesztően szikár, hórihorgas termete mindig túlméretezettnek tűnt a csapatszállító gépek szűkös belső teréhez képest. Saxon magasságban alig érte el az átlagot, viszont annál zömökebb volt. Kano inkább atlétának tűnt, Saxon pedig utcai harcosnak – mégsem cserélte volna le senkire a társát, ha nehéz küldetésre indultak, mint ezen a napon is.

Saxon már több mint két éve vezette a Belltower Egyesült Részvénytársaság hatos számú kommandóscsapatát, és Kano volt az egyetlen embere, aki a kezdetektől alatta szolgált. Saxont egyenesen a brit hadsereg SAS-alakulatától csábította el a Belltower, Kano viszont egy namíbiai rablóvezér bandájából „szabadította föl” magát, miután a Belltower egy egysége kiirtotta a volt főnöke drogkereskedő-hálózatát. A csapat többi – férfi és női – tagja is hasonlóan kalandos helyekről származott, hadseregekből, rendőrségektől, bűnbandákból, s mindegyiket a megbízható fizetés vonzotta a világ legnagyobb magánhadseregébe, meg az igen tekintélyes veszélyességi pótlék.

Saxon nem riadt vissza a „zsoldos” kifejezéstől. Zsoldosnak tartotta magát, semmi másnak, ez volt a kenyérkereső munkája. Persze vannak rá szebb kifejezések, mint „szerződéses katona”, csakhogy Ben Saxon mindig is többre becsülte a kemény valóságot a finomkodásnál. Ez volt az egyik legfőbb oka annak, hogy egyenesen a Belltower irodája felé vette útját, amint őfelsége hadseregénél közölték vele, hogy szolgálataira nem tartanak többé igényt. Elképzelni sem bírta volna, hogy beilleszkedjék a civil életbe. Az események sűrűjében szeretett forogni, ezt érezte valódinak.

Az akció órája, amely Saxon látómezejének sarkában lebegett, négy percet mutatott. Kano jelzett a csapatnak, és mindenki nekiállt a végső fegyver- és felszerelés-ellenőrzésnek. Saxon megemelte a vállára akasztott Steiner-Bisley FR–27 gépkarabélyt, s utánanézett, hogy helyén van-e a tölténytár, megfelelő pozícióban áll-e a biztosító. Csukott szemmel végigfuttatta ujjait a mellényére erősített kézigránátokon és zsákokon, képzeletben sorra bevetette őket. Végül végigjáratta az augmentációi biztonsági ellenőrzését: lábak, kar, optikai egység, gyorsító, reflexjavító. Zöld fényecskék sora mutatta a szeme előtt, hogy minden tökéletes, bevetésre kész állapotban van.

Mély lélegzetet vett.

 – Hát oké, lányok, fiúk. Most pedig szuri. Nekem senki ne csináljon be akció közben, és ne álljon neki vért köhögni. – Zsebéből golyóstollforma injekciós tűt vett elő, és meglengette a csapat orra előtt. Összevont szemöldökök, zord bólintások fogadták.
A csapat pontosan utánozta mozdulatát, ahogy beadta az injekciót a megmaradt természetes karjába. Az eszköz belecsípett a húsába, s a következő pillanatban gyors, hűvös áramlatot érzett végigszaladni az erein; a „golyóstoll”-akcióra kifejlesztett gyógyszerkeverékkel volt megtöltve. Széles spektrumú antigénkoktél, állítólag elég erős hozzá, hogy bármelyik szokványos harctéri méreggel szembeszálljon, maláriagyógyszer, némi stimuláns, s a tetejébe lórúgásnyi neuropozin. A nu-poz szükséges rossz volt mindenki számára, akinek a szervezetét telerakták augmentációval. Nélküle a normális emberi sejtfunkciók tevékenysége hegszövettel szőne be minden beültetett eszközt, elrontva így a hús és fém közötti érintkezést. Saxon látta már nemegyszer, hová vezet ez: csúnya reszketéshez és fájdalmakhoz, amelyek a legkeményebb bőrfejűből is nyavalyatörős roncsot csinálnak.

Húzott egy korty langyos vizet az övén függő kulacsból, és megforgatta a szájában. Már több mint hat hete voltak az ausztrál hadszíntéren, és Saxon még mindig nem szokta meg ennek az országnak az örökös porízét, amely kitörölhetetlenül bevette magát az ember gégéjébe. Sam Duartéra sandított, a csapat legújabb tagjára, aki előző életében erőszakos bandákkal lógott valahol Dél-Amerikában. Bőrének minden darabkáját huligánikonográfia ékesítette, és sokkal inkább nézett ki verőlegénynek, mint katonának, de bizonyította már, hogy sokkal többet ér, mint holmi rosszfiú, amikor a csapatot tőrbe csalták kint Coober Pedynél.

Duarte magyarázta meg a büdös port is, hogy a fák miatt van. Fönt, északon, ahol a Szabadállamok erői tombolnak, hatalmas erdőségeket gyújtottak föl, abból száll az ég felé a savas hamu. Délre is eljut belőle valamennyi, ezt nem bírja Saxon kiöblíteni a torkából.

A Belltower kezdetektől benne volt az ausztrál konfliktusban. Eleinte csak biztonsági szolgálatként dolgoztak egy victoriai olajtársaságnak, amely az Antarktisz ausztrál részén végzett próbafúrásokat. Senki nem várta, hogy az évszázad leletére akadnak a jégpáncél alatt, márpedig ahol olaj van, ott a hatalom. A fosszilis energiahordozók hatalma semmit nem enyhült, hiába közelgett már a harmadik ezredév negyedik évtizede.

Kiéleződtek az országban régóta feszülő politikai ellentétek, s az északi rész hamarosan Kína mellé állt, amely ugyanezekre a forrásokra ácsingózott. Victoria, Új-Dél-Wales, Tasmánia és néhány más terület pedig sietősen megalkotta a Délausztrál Szövetséget a fekete arany oltalmában.

Most már vörös sáv húzódott keresztbe a kontinensen, tele autóbombákkal és egyéb robbanóeszközökkel, katonai táborokkal, félelemmel és fenyegetéssel. Tudni való volt, hogy a konfliktus a
lassan izzó, hosszan elhúzódó fajta. Az északiakhoz csak úgy áramlottak a volt népi Kína eszközei és „tanácsadói” Pekingből meg Tajvanról, míg a déliek újonnan jött gazdagságukban megengedhették maguknak a Belltower szolgálatait. Az ausztrál konfliktusnak legalább harmada tisztán a szerződéses katonák között zajlott, amiből Saxon cége oroszlánrészt vállalt.

Ma pedig azért indultak el, hogy megszolgálják a fizetésüket.

Az akció kódneve Zöld Harkály művelet volt: többszintű csapásmérés, amely több északi tábor légibombázását s a Cunnamulla–Quilpie vonalon elhelyezkedő színterek elleni dróntámadásokat foglalta magában. Olyan tűzoszlopot kellett lángra lobbantaniuk, amely Brisbane erődjéig ellátszik. A Hatos Kommandó speciális, inkább a profiljába vágó „direkt akciós” feladatot kapott: egy lázadó kiképzőtábort kellett megtámadniuk és a földdel egyenlővé tenniük a Mount Intrepid mellett.

Saxon és emberei nem csak kénytelenségből vállalták el ezt a küldetést. Az Intrepiden kiképzett lázadók végeztek azzal a társukkal, akinek helyébe Duarte lépett, s ők voltak azok is, akik mindnyájukat megpróbálták kiirtani Coober Pedynél. A Hatos Kommandó számára tehát személyessé vált az ügy.

Személyes, visszhangzott a szó Saxon elméjében. Elfordította a tekintetét. Milyen régóta van már ebben a szakmában! Hagyja, hogy a Belltower konfliktusból konfliktusba taszítsa – Brazília, Afganisztán, Litvánia, Törökország, Izland és a többi –, egybemosódott már a számtalan küldetés. A küldetés, a küldetés, mindig csak a küldetés, egyik a másik után, fölemésztik az életét, miközben azon a poszton tartják, ahol az elképzelhető legjobb teljesítményt nyújtja.

Csakhogy aztán jött a papír. Igazi papír, hagyományos levél, nem holmi elektronikus dokumentum az adatbázisában. A Belltower nagykutyái mindig is szerették az ilyet, jutott az eszébe.
A régi vágású, hagyományos módszereket. Csupa sandhursti és West Point-i kékvérű nagy öreg, imádják a zászlófelvonásokat és a kitüntetési ceremóniákat. Az is személyes volt, az a levél, rikító piros tintával címezve.

A papír pedig azt közölte Saxonnal, egyszerű, egyenes megfogalmazásban, hogy a szerződése hamarosan lejár. Egy hónap már csak, aztán egyszer s mindenkorra elpárolog mindaz a vér, amelyet Ben Saxon ontott ki a szolgálatukban. Fölveheti a fizetését, a részesedését, leadhatja a fegyvereit, és mehet, amerre lát.

Saxon tekintete befelé fordult, az ajka hideg, csodálkozó mosolyban szaladt szét. Hogyan képzelhettek felőle bármi mást, mint hogy újra hozzájuk szerződik? Kész vicc, hogy egyáltalán rákérdeznek. Ugyan mihez kezdhetne egy magafajta a civil életben?
A szervezetébe épített augmentációk igazság szerint egy sor országban halálos fegyvernek számítanak! Ha valóban kilépne, ugyan mi történne vele? Szétszednék? Lereszelnék a karmait? A hétköznapi világhoz igazítanák a veszedelmes ragadozót?

Saxon soha nem közösködött senkivel odakintről, családja pedig rég a múlté volt már. Élete sem volt az egységen kívül, hűséggel kizárólag neki tartozott. A papír tehát felbőszítette. Úgyszólván sértés volt, hogy fölajánlották neki a lehetőséget.

– Jefe! – Saxon figyelme visszatért a jelenbe. Duarte beszélt hozzá, de ő nem vette tudomásul.

– Mi van? – próbálta újabb fegyverellenőrzéssel leplezni elkalandozását.

Sam végigsimított kurtára nyírt koponyáján, amelyen sötét borvörös vonalak rajzoltak ki egy bonyolult angyalfigurát. A széttárt szárnyak a halántékára simultak. – Ezek az északi fiúk nagyon kemények, ugye?

– Hozzád képest nem.

Alig hangzott el ez a pár szó, a gép váratlanul, élesen megbillent, és a rögzítetlen tárgyak elgurultak. Saxon felnyögött, ahogy háttal belepréselődött a mögötte lévő válaszfalba, s a biztonsági öv, amely a gyorsítósínhez rögzítette, megfeszült, kiszorítva a tüdejéből a levegőt.

A visszaszámláló óra egy perc huszonhat másodpercet mutatott: messze voltak még a bevetés helyétől. Még egy másodperc, és a gép a pánik zavaros lármájával telt meg.

A Hatos Kommandó minden embere pontosan fölismerte ezt a hangot, valamint a pilóta hangjában rezgő félelmet is, amely felhangzott a mellcsontjukhoz rögzített kommunikációs egységben: – Drónok!

Saxon zsigereit mintha jég öntötte volna el. A gépük gyorsan és alacsonyan repült, biztosan kijátszva a radarokat és a föld-levegő rakétákat, hanem a drón, az egészen más ügy. Az északiak készenléti raktárakban tartották ezeket a független, vezető nélküli légi járműveket végig a határ mentén. Békében pihentek, amíg csak el nem haladt fölöttük valami, ami nem illett a veszélytelen alakzatok sorába, amelyeknek listáját beléjük programozták.

Csakhogy ezt a szektort alaposan átkutatták előzőleg, és drónmentesnek nyilvánították. A Belltower gyakorlatilag tévedhetetlen hírszerző szolgálata így tájékoztatta Saxont: Semmi drón. Tiszta ügy. Egyenesen célra repülhetnek.

– Mi a rák… – vicsorgott Kano. Akár Saxon is mondhatta volna.

Odafordult az afrikaihoz, s így épp megláthatta, ahogy a támadó drón lövedékei átlyukasztják a kabin falát, majd a magasra nőtt férfi mellkasát. Vér szitált az elsötétülő kabinban, ahogy további páncéltörő lövedékek szakítottak öklömnyi lyukakat a falakon és az irányítórendszereken.

Maró füst töltötte el Saxon tüdejét, miközben a gépet elragadta és a föld felé rántotta a gravitáció kérlelhetetlen marka.

KETTŐ

Georgetown – Washington DC – Amerikai Egyesült Államok

Anna föltápászkodott, karja tele fájdalmas horzsolásokkal, amelyek hosszan sorakoztak rajta a nehéz fém virágládáktól elszenvedett ütések nyomán. Ködösen szédelgett, hallását is eltompította a robbanás zaja, mintha vattát tömtek volna a fülébe. Orrában füst és sár szaga gomolygott, meg összemorzsolt virágok émelyítő illata.

Az ügynök térdre kecmergett, és pislogva nézett körül. Optikai egysége is elhomályosodott, olyan volt, akár egy rosszul beállított videó. A szemimplantátumok kifinomult alrendszerei éppen reset üzemmódban működtek. Anna látása fekete-fehérről újból színesre váltott, s megpillantotta a pisztolyát, amely egy csomó üvegcserép közt hevert. Odaszökkent, s lehajolt a fegyverért, tekintete közben vadul cikázott szanaszét a terepen.

Ahogy megmarkolta a Mustang automatát, hátulról egy durva rántás billentette ki az egyensúlyából. Kelso megtántorodott, nekizuhant a lerobbant limuzin motorházfedelének, s épp csak hogy sikerült fölemelnie a karját, tompítandó az újabb becsapódást. Szitkozódva összeroskadt a gyűrött lökhárító mellett, s ekkor megpillantotta a támadóját.

Az egyik sötét alak volt abból a kocsiból, tetőtől talpig fekete terepruhában, amelynek csuklyája az arcát is fedte, akár egy maszk. Legalább kétszer akkora lehetett, mint Anna, s fekete ruhája ujjából sötét fém gépkezek villantak elő. Anna hallása kezdett visszatérni, megütötte fülét az ellenséges férfi katonai bakancsainak csikorgása az üvegcserepeken. Az acélujjak durván marokra fogták a drága Emile zubbonyt, és a férfi egyetlen mozdulattal fölrántotta Annát a földről. Anna hiába küszködött, a két keze mintha ólomból lett volna.

Fekete, nyirkos cápaszemek mérték végig alaposan. A rohadék úgy játszott Annával, mint egy rongybabával, kényére-kedvére rángatta. Csakhogy elege volt a játékból, s egyértelműen ölni készült. Fölemelkedett a másik fémkéz is, és Anna nyakára szorult. Anna sikított volna, de a hang elhalt a torkában, bennszorult. Szeme előtt a beültetett biomonitor vészjelző ikonokat futtatott végig: létfontosságú szervei egyre aggasztóbb állapotba kerültek. Fülében mennydörgésszerűen dübörgött a vér.

Ökle tehetetlen szorításában súlyosan, halottan lógott a Mustang. Csak egy vaskolonc, fölösleges teher. Minden erejére szükség volt, hogy mégis fölemelje. Fuldokolva lihegett a halálos erőfeszítéstől.

A férfi látta a mozdulatot, meg is próbálta elhárítani, elütni a nekiszegeződő fegyvert. Anna ösztönösen megrántotta a ravaszt, s a pisztoly eldörrent. Az első lövedék célt tévesztett, ám a torkolattűz elvakította egy pillanatra a vicsorgó gyilkost. Szorítása is meggyöngült, és Kelso eltaszította magától, kifordulva fojtogatásából. Másodszor is tüzelt, s közvetlen közelről keresztüllőtte az állát. A támadó úgy elhanyatlott, akár egy kidőlt fa. Tarkójából vérpatak csordogált.

Anna is összeroskadt, ezúttal már harmadszor. Nagy nehezen eltaszította magát a földtől, fölkuporodott, igyekezve elfordulni a véres hullától. A tarkója környékén kellemetlen, elektrosztatikus bizsergést érzett. A robbanás kiütötte a mellcsonti kommunikációs egységét. A halott embert kitörölte a tudatából, s igyekezett eltávolodni a helyszíntől: fölfordult asztalok, székek mögé rejtőzve, kétrét görnyedve sietett, minden lépésnél összerándulva a fájdalomtól.

A környéket vastag füst takarta, szétterjedt az egész Q utcán.
A figyelemelterelő füstbombák szürke füstjének maradéka fekete fellegekkel vegyült, amelyek a lángoló limuzinból származtak. Anna mellkasában érezhetően megfeszült a lélegeztetőimplantátum. Rendelkezésére állt szükség esetén. Fülhasogató kórusként vonított a sok autóriasztó végig az utca mentén, villogtak a vészjelző fények. Connort pillantotta meg az útfélen heverve, a teste vérvörös roncs volt a rengeteg golyónyomtól. Szeme élettelenül meredt a semmibe.

Anna nem torpant meg egy pillanatra sem. A közelben gépfegyver kattogott, valaki kiáltott. A szavakat nem értette, de Matt Ryan hangját ezer közül is megismerte volna. A szabadidő-autóból csak halvány körvonalakat látott. Ott kell lennie Mattnek Skylerrel.
A Titkosszolgálat számára mindig az ügyfél biztonsága az első, Ryan tehát minden tőle telhetőt meg fog tenni, hogy megmentse azt az asszonyt.

Homályos alak mozdult a sűrű füstben. – Matt? – kiáltott oda Anna, a hangja köhögésbe fúlt.

A válaszul érkező lövés hason találta. Anna felsikoltott. Perzselő, kegyetlen fájdalom öntötte el, összegörnyedve tántorodott neki egy alacsony falnak. Lábából minden erő kifutott, lassan összeroskadt, s a zubbonya alatt a fehér selyemingen vörös folt virágzott ki. A lövedék simán átszaladt a kevlármellényen, és a húsba talált. Anna még sohasem érzett ilyen kínt. Két keze ökölbe szorult, a pisztolya elérhetetlen távolságba hullott pörögve. Feszülést érzett a mellkasában: a biomonitor aktívválasz-rendszere proteint fecskendezett a szervezetébe, hogy a véráram segítségével a sérült helyre jusson.

A szabadidő-autó motorja felhördült, hátsó lámpái fehéren villantak, ahogy váltott a sofőr. Elmenekülnek, kimenekítik Skylert a veszedelemből. Kelso érezte, hogy tudatát elönti a pánik. Itt hagyják, egymagára.

Ritkult kissé a füstfátyol, egy pillanatra egészen feltisztult Anna előtt a kép. Byrne-t látta és Ryant, akik épp a félig eszméletlen Skylert igyekeztek besegíteni a szabadidő-autó hátuljába, s egyidejűleg ügyelni a lehetséges újabb támadásra. Dansky mögöttük támolygott, zsebkendőt szorítva az arcán éktelenkedő, súlyos sebhez.

Anna próbált föltápászkodni, de úgy belévágott a fájdalom, mintha újabb lövedék találta volna el. Visszaroskadt, levegőért kapkodott. Ekkor látta meg azt az alakot.

Pont olyan volt, mint az, akit megölt az imént; tagbaszakadt és zömök, a profilja, akár egy rögbihátvédé. Feketébe burkolt, életveszélyes figura. Olyan szembeszökő gépkezei nem voltak, mint a halottnak, de pillanatnyi tétovázás nélkül, magabiztosan mozgott a sűrű füstben: bizonyos, hogy termografikus implantátum segítségével találta meg a célpontjait. Kezében automata fegyvert tartott, amelynek amúgy is tekintélyes méretét megkétszerezte a hangtompító hengere.

Dansky megpillantotta a fegyverest, és fölkiáltott. A válasz a fegyver fémes ugatása volt, s az ügynök elterült. Anna szíve vadul dörömbölt, pontosan tudta, mi következik ezután. Ryan nevét üvöltötte, amitől azonnal elöntötte a fájdalom. Ryan hátranézett a hangra, és Skyler elé ugrott, hogy a testével fedezze.

A lövések arcán és gégéjén találták Byrne-t, aki halott volt, még mielőtt földet ért volna. Ryan viszonozta a tüzet, széles körben szórva a lövedéket.

Anna bénának, halottnak érezte a tagjait. Próbálta összeszedni magát, de mozdulni sem bírt. Torkát saját vérének fémes bűze fojtogatta, öklendezett. Nem akart odanézni, semmiképp sem. Mégsem tehetett mást.

A fegyveres újra támadott. Ryan rávetette magát. Dulakodtak egy darabig, s az ügynök letépte az ismeretlen fejéről a csuklyát. Kelso megláthatta az arcot alatta: csupa hideg, elszánt düh, sápadt, északi ábrázat, jégszőke, kusza haj. Az ismeretlen a következő pillanatban leütötte Matt Ryant a pisztolya markolatával, aztán higgadtan, gondosan célzott, és egyetlen lövéssel kivégezte áldozatát.

Anna csak a halált érezte, az egész irtózatos elkerülhetetlenséget. A pillanat végzetes áramütésként gázolt át rajta. Ryan tehetetlenül összeroskadt, teste mozdulatlanná dermedt.

Egyetlen másodperc alatt lett semmivé minden: a derék, becsületes, jólelkű ember, aki annyit segített neki. Anna véres, mocskos arcán könnyek futottak végig. Kétségbeesetten igyekezett tudatánál maradni a testét elárasztó fájdalomözönben. Lehetetlen az egész, teljesen irreális…

A gyilkos megállt egy hosszú pillanatra. Anna látta a testbeszéd apró jeleiből, hogy szubvokalizál. Aztán igen határozottan Skyler szenátorhoz fordult, hogy megvizsgálja. Az asszony tehetetlen teste félig kilógott a kocsiból. Fölemelt kézzel próbált erőtlenül védekezni. A távolból szirénák hangja közeledett.

Anna a lövésre várt, csakhogy hiába. Ez volt a legmegdöbbentőbb az egész őrült zűrzavarban: a gyilkos egyszerűen elballagott, sorsára hagyva a nyilvánvalóan eleven Skylert. Danskyhoz sietett, aki az étterem teraszának szélén hevert, és újra belélőtt.

Aztán odafordult Annához, aki még egyszer, utoljára jól megnézhette magának az éles, szögletes férfiarcot.

Ez volt az utolsó dolog, amit látott, mielőtt a fülében zúgó mennydörgés elviselhetetlenné fokozódott, és agyát elborította a sötétség.

The Grey Range – Queensland – Ausztrália

A becsapódást Saxon nem is érezte.

A másodperc törtrészével azelőtt, hogy a gép a hegyoldalba vágódott, sárgás ütközéstompító hab sugarai töltötték meg az utasteret, maró vegyi bűzt árasztva. Saxont egy pillanat alatt körülvette a levegőn azonnal megkeményedő folyadék. Még a szájába, orrába is jutott, vadul köhögött és öklendezett tőle. Mindenfelől hab szorongatta a testét.

A gép becsapódott, darabokra szakadt, és hosszú, fekete, fölperzselt nyomot húzott maga után a fák közt. A szárnyak és rotorok nagy lánggal égve repültek szanaszét. Valaki üvöltött.

A pilótafülke összezúzódott, a gép törzse széthasadt. Saxon a hab szorításában is úgy összevissza ütődött, hogy hosszú másodperceken át küzdött az ájulással. Hörgött az erőfeszítéstől, hogy eszméleténél maradjon. A gép roncsa nagy sokára, fülsiketítő fémcsikorgással megállt, félig eltemetve az orrával föltúrt földkupac alatt.

Gyilkos hőség vágott Saxon arcába a hab megszilárdult felszínén átsöpörve, s érezte, hogy a hab olvad a tenyere alatt, akár a viasz. Bal karját kirángatta a masszából, s ujjai rátaláltak a válla alá rögzített tokban pihenő nehéz dzsungeltőr markolatára. Saxon előregörnyedt, átvágta az egyik biztonsági övet, amely még mindig az üléshez rögzítette, aztán tovább vagdosta maga előtt a vastag habot.

Jobb kezével, a gépkézzel kotorta félre maga előtt a különös, morzsálódó anyagot. Tűzforró, bűzös levegőhullám csapta meg. Égett hús émelyítően édeskés, förtelmes szaga facsarta az orrát, meg a rengeteg üzemanyagé. Köhögött, és sűrű, véres nyálkát köpött.

Lángok lobbantak felé. A gép utastere az egyik oldalon teljesen nyitva tátongott az éjszakában: a fal egy jó darabon úgy eltűnt, mintha csak lehámozták volna a gép fém csontvázáról. A belső tér pedig koromfekete füsttel és narancsszín lángokkal telt meg. Az ülések, amelyekbe nemrégen férfiak és nők szíjazták be magukat, már csak azonosíthatatlan, elszenesedett, alaktalan tárgyak voltak. A füst mindegyre sűrűsödött, míg Saxon a szíjakkal küzdött, amelyek még mindig az ülésben tartották fejjel lefelé, s közben zihálva, átkozódva kiáltozta társai nevét. Nagy sokára sikerült átvágni az utolsó szíjat is, és leesett, csúnyán megütötte magát. Jobb csípőjébe tűrhetetlen fájdalom hasított, tehetetlenségében felüvöltött.

A lángok ekkorra teljesen körülfogták, s érezte, hogy már-már a szakállát perzselik. Nekidurálta magát, s megindult az acéltörmelék között tapogatózva valami kapaszkodó után, hogy talpra kászálódhasson. A fém már vörösen izzott, s a kesztyűn át is megperzselte a tenyerét. Saxon fájdalmasan felszisszent. A gomolygó füst betöltötte a tüdejét, gyötörte, fojtogatta, apránként szívta ki belőle az életet. Mintha borotvapengék hasogatták volna minden lélegzetnél.

Saxon a megperzselt rudakba kapaszkodva nagy nehézségek árán fölhúzódzkodott a kabin oldalán, ügyet sem vetve a testébe, természetes karjába vágó, éles, fűrészfogas fémszilánkokra. Végre odakint volt: esetlenül zuhant a gép körül föltúródott barna földre. Kulacsa után kapott, s csodával határos módon ott találta a helyén, az övére erősítve. Lepattintotta a födelét, és mohón kortyolt a vízből, bár a következő pillantban újra felköhögte. Levegő után kapkodva, tántorogva lépett odébb a roncstól.

Az erdős hegyoldal odébb valamivel meredekebben futott lefelé, s pár méterrel lejjebb gyors patak medre szelte keresztbe. Fekete füstoszlop emelkedett lassan az éjszakai égnek. Szél alig volt, tehát a füst mintegy nyílként mutatta a roncs helyét.

Megtorpant, leküzdötte a rátörő adrenalinrohamot, és nekiállt végigleltározni magát, ellenőrizni a rendszereit. A zöld fények közé pirosak vegyültek, kellemetlenül sokan.

Itt nem maradhat. A drón, amely lelőtte őket, vissza fog kanyarodni a roncshoz, és ha a közelben marad, akkor…

Kano arca merült föl emlékezetében. Saxon szitkozódásban tört ki, és hátranézett a lángoló roncsra. Hát egyedül én maradtam életben?

– Hall engem valaki? – kiáltotta. A hangja rekedt volt, megtört. – Hatos Kommandó, jelentkezz!

Előbb csak a mohó lángok ropogását hallotta, aztán viszont emberi hangot: gyöngén, de a közelből. Odafordult.

Satnya, letöredezett kis fák csoportját látta, közötte sok fémtörmelékkel, apró benzintócsák égtek itt is, ott is füstölögve. Saxon ultraibolyára kapcsolta a szemimplantátumát, s ekkor végre meglátott egy alakot a kék-fehér háttéren.

Egy kéz kúszott elő a szárny letört darabja alól. Saxon odasietett, leguggolt a fémdarab mellé, alátolta a vállát, majd egy sziklába kapaszkodva kiemelte a helyéből, és félretaszította. Fájdalmas nyögést hallott.

Sam Duarte nézett föl rá a sárból, barna arca csupa karcolás.
A fiatal zsoldos lába megfeketedett, és furcsa szögben állt; valószínűleg kizuhant a gépből, amikor az becsapódott a fák közé, s így bár a tűztől megmenekült, alaposan összetörte magát.

– Jefe… – nyögte –, vérzel…

– Később – intette le Saxon, és lehajolt hozzá, hogy fölsegítse. Valahogy a talpára állította. Duarte fájdalmasan felhördült, amikor megpróbált ránehezedni a jobb lábára. Saxon összevonta a szemöldökét. – Tudsz járni?

– Egyedül nem – volt a válasz. – Madre de dios, honnan a pokolból került elő az a drón? – nézett körül pislogva. – Hol van… hol van Kano meg a többiek?

Saxon magán is érezte a perzselt hús bűzét, de képtelen volt válaszolni. Elég volt a hallgatása is. Duarte megrázta a fejét, és keresztet vetett.

– El kell tűnnünk innen – mondta Saxon. – Van fegyvered?

Duarte megint a fejét rázta. Saxon kihúzta az övén lévő tokból a nehéz, anodizált fekete Diamondback .357-es pisztolyt, és a kezébe nyomta.

– Az a rohadék, az visszajön – mondta Duarte, miközben ellenőrizte a lövedékeket.

Saxon bólintott, és körültekintett, bemérte a roncs által megtett utat. Az FR–27-esét elvesztette a becsapódáskor, de a gépen volt még néhány láda tartalék fegyver a Zöld Harkály művelethez. Meg is pillantotta az egyiket, és elindult felé.

A Zöld Harkály. Meghiúsult, mielőtt még elkezdődhetett volna. Saxon elméjében egymást kergették az eshetőségek. Lehetséges, hogy kezdettől elárulták őket? Valószínűtlen. A Belltower zsoldosait a legjobban fizetik az egész világon, és íratlan szabály közöttük, hogy aki a bikafejes jelvényt viseli, az egy testvériséghez tartozik. A társaság nem tűr árulót a sorai között, és tisztaságáról maga gondoskodik, nemegyszer halálos következményekkel.

Saxon a ládához ért, és megpróbálta kinyitni a zárakat, de hiába. Megint előhúzta a kést, és azzal próbálta kifeszíteni a meghibásodott szerkezetet.

– Az infó… – mondta ki hangosan Duarte a parancsnoka gondolatát. – Hamis volt az infó a küldetéshez…

– Nem – vágta rá Saxon.

– Nem? – visszhangozta Duarte, most már hangosabban, élesebben. – Azt mondták, szabad az út, jefe! A saját szemeddel láttad az adatokat! Sehol egy drón húszmérföldes körzetben!

A zár végre kattant, Saxon kinyitotta a ládát.

– Melléfogtak, nahát.

– A Belltower sosem téved! – csattant föl Duarte köhögve. – Mindig ezt hajtogatják! – közben igyekezett előrébb vánszorogni a használható lábával. – De akárhogy is volt, most benne vagyunk a fekában.

Saxon dühösen meredt rá.

– Elég lesz a rizsából, tizedes! – vágta rá, keményen hangsúlyozva a fiatalember rangját. – Te csak fogd be szépen a pofád, és tedd, amit mondok. Akkor megígérem, hogy hazajuttatlak, akármilyen patkánylukból másztál is elő.

Duarte magához tért, elkínzott kis kuncogással felelte: – Na, az kéne. Azért léptem be a céghez, hogy kijussak a patkánylyukamból. Elég az nekem, ha ebből kipucolsz valahogy.

– Úgy legyen, ámen. – Saxon egy töltényszíjat vett ki a ládából, majd kiemelte a hab közé ágyazott, nehéz, nagy kaliberű gránátvetőt is. A G–87-es fél tucat negyven milliméteres robbanógolyót volt képes kilőni másodpercek alatt; az amerikaiak „Sorhátvédnek” becézték. Saxon kinyitotta a tárat, és sorra rakosgatta be a sörösdoboz méretű lövedékeket. Már majdnem végzett, amikor meghallotta a feje fölött a rotorok zümmögését.

– Fedezékbe! – kiáltota Duarte, és a roncs mögé próbált rejtőzni.

Saxon fölnézett, alacsony fényerőre kapcsolta az optikai egységét, amitől az egész ég sötétzöldbe és vakító fehérbe borult a szeme előtt. Valami fenyegető, gyors mozgású alak kanyarodott a fejük fölött. A drón szárnyai elfordultak, és hozzásimultak az orsó formájú törzshöz: a szerkezet feléjük irányult, és alábukott. Saxon egy üveglencsékkel ellátott gömböt pillantott meg a robotrakéta orra alatt, amely elfordult, és egyenesen őt vette célba.

Futásnak eredt, és átvetődött néhány kidőlt fatörzsön, miközben a helyre, ahol egy pillanattal azelőtt állt, nagy kaliberű lövedékek özöne záporozott. Továbbgurult a földön, s hallotta a Diamondback mély hangját: Duarte megcélozta a drónt. A motorhang szaggatottá vált, megváltozott. A gép egy helyben megfordult, újra feléjük repült.

– A fák közé! – ordította Saxon, amíg a gránátvető beállításával vesződött. – Gyerünk a fák közé. Ha itt maradunk, széttép!

Duarte nem felelt, csak rohant, amennyire tőle tel, támolyogva, botladozva. Saxon föltekintett: a drón közeledett, lecsapásra készen. A vállára emelte a G–87-est, majdnem függőlegesen fölfelé célzott, és meghúzta a ravaszt. A fegyver tompa hördüléssel bocsátotta ki magából a lövedéket. A robbanást fél másodpercre állította be, de ahogy a drón elhúzott a feje fölött, már tudta, hogy tévedett. A gránát fölrobbant, egészen közel a robotrakétához, de az alig ingott meg tőle, s zavartalanul folytatta bukórepülését.

Saxonban megfagyott vér. A gép még nagyobb sebességre váltott, és úgy száguldott zuhanórepülésben Duarte felé, ahogy a gepárd veti rá magát a sebesült gazellára.

– Sam!

A katona összerándult, és célra emelte a revolvert. A torkolattűz élesen villant az optikai egység látóterében. A drón törzse alá illesztett nehéz ágyú kinyílt, olyan zajjal, akár egy légkalapács, és Sam Duarte cafatokra szakadt szét egy kis fehér felhőben.

– Rohadt geci! – üvöltötte tébolyultan Saxon, ahogy kiemelkedett a fedezékből. A gép részvétlenül újabb hurkot írt le, s nekilátott, hogy bevégezze a dolgát. Saxon kitört, teljes erejéből rohant a meredekebb lejtő felé, ahol a fák sűrűbben sorakoztak, a súlyos gránátvető egyre-másra a mellének ütődött, minden lélegzetvétel kétségbeesett, gyötrelmes kínba került. Az ágyú újra kinyílt, épp ahogy Saxon a fák közé ért volna. Sarkon fordult, és rohanás közben húzta meg a ravaszt. A tárban három lövedék maradt még, gyors egymásutánban szökkentek ki a levegőbe, s robbantak szét alig valamivel a lombtakaró fölött. A drón finom érzékelőit összezavarták a villanások és a srapnel szóródása, elveszítette célpontját. A gép letért az eddigi irányvonalról, s beleütközött egy magasabb fába. Megpördült, és a következő pillanatban már szét is robbant, tűz- és fémesőt záporozva.

Saxon is megtántorodott a robbanás erejétől, s a lába alól kiszaladt a talaj. Tehetetlenül gurult a mind meredekebb lejtőn, néha fejjel előre, összevissza verve az arcát is. Sehogy sem bírt megállni, végül átbukott a magas parton, és a sáros folyóban kötött ki.

Washingtoni klinikai központ – Washington, DC – Amerikai Egyesült Államok

Lassan, fokozatosan nyerte vissza érzékelését, úgyszólván darabonként rakta össze önmagát. Azt észlelte, hogy ágyban fekszik, lábához pamutlepedő simul, alatta pedig valami szúrósabb anyagból készült matrac van. A szája száraz és hideg volt: az arcára erősített műanyag maszkból megbízhatóan áradt az oxigén. Anna viharvertnek érezte magát, ősöregnek, összevissza törve és zúzva. A teste mintha elszakadt volna az elméjétől. Fájdalmat kellene éreznie. Hol a fájdalom?

Nagy erőfeszítéssel elfordította a fejét a párnán, s melegséget érzett a fél arcán. Próbálta megnedvesíteni az ajkát, mondani valamit, de csak gyönge nyüszítésre futotta. Sötét volt körös-körül, különös, üres sötétség, mintha a tér dimenziói is eltűntek volna.

Léptek közeledtek, emberek. – Anna, hall engem? – szólt egy hang.

– Igen.

– Oké. Csak feküdjön nyugodtan. Kórházban van. Próbáljon nem mozogni.

Az oxigénmaszkot elhúzták az arcától. Anna megnyalta az ajkát. – Miért… miért van sötét?

– Rendben van, nővér, köszönöm. – Köhécselés hallatszott, majd egy ismerős nesz: méregdrága olasz cipők csoszogása a padlón, miközben csukódott egy ajtó. – Helló, Anna. Ron vagyok. Hank Bradleyvel jöttünk ide az Osztályról. Nyugodjon meg.

– Ron? – Ronald Temple vezető ügynök Kelso szupervizora volt, igen rendes fickó, igen szolid titkosszolgálati karrierrel. Anna végképp nem őrá számított ezen a helyen. – Mi a baj?

– Kelso ügynök – hallotta ekkor Bradley hangját. Őt nem ismerte annyira, mint Temple-t, inkább csak hallomásból. Azt rebesgették róla, hogy nagyon kemény fiú, magas rangú ügynök volt, régóta kapcsolattartó a Szolgálat és az Igazságügy között. Jelenléte egyértelművé tette, hogy nagyon súlyos dolgok történtek. – Sajnos ki kellett vennünk a szemét.

– Micsoda? – Anna önkéntelenül is a szeméhez emelte a kezét. Arcát géz takarta, s a következő pillanatban émelyítő fölismerés futott át az agyán: a szemgödrei üresen tátongtak. Az egyikben a kötésen át is érezhető volt valami kemény, műanyag alkatrész.

– Így nem értünk szót. Várjon egy pillanatot – lépett közelebb Bradley, s Anna halk neszt hallott: egy kábelt tekertek ki. Aztán a csatlakoztatás hangja, majd hirtelen szédülés fogta el, ahogy vak szeme előtt egy kép bontakozott ki.

Különös figurát pillantott meg, kötésekbe és elektronikus műszerekbe burkolva, akár egy modern múmia. Körülötte kijelzők, lélegeztetőgép, a múmia arca pedig föl van dagadva, és csupa horzsolás. – Megint látok. – A múmia ajka ugyanezekre a szavakra mozdult, aztán a nézőpont változott, és Anna Ron Temple-t pillantotta meg az ablaknál, napfénytől övezve. Kerek arcára kiült a feszült aggodalom. – Én vagyok az. Saját magamat látom.

A kép elmozdult. – A saját optikai egységemből vetítek át magának – magyarázta Bradley. Jobb kézelője alól vékony, fémes kábel vezetett az Anna szemgödrében elhelyezett ideiglenes csatlakozási felülethez.

– Hú, de szarul festek – nyögte ki Anna, elfojtva a fölkívánkozó zokogást.

Temple az ágyhoz lépett, s leült a szélére. Megfogta Anna kezét. – Mi tagadás, aranyom. De teljesen rendbe fog jönni. Az orvosok kivették a lövedéket, nem ért semmi fontosat. Csak húsba ment, lényegében. A kevlár fölfogta a becsapódást, lelassította a golyót.

Annából hirtelen, egy lélegzetre szakadt ki:

– Matt meghalt. Byrne és Connor is…

Temple fölsóhajtott.

– Igen, Anna. Meghaltak mind. Csak maga él még az egységből.

– Reméltük még, hogy Hansen, a belltoweres fickó megússza – tette hozzá Bradley. – De meghalt ő is a műtőasztalon.

– Mióta vagyok itt? – ragadta meg Anna Temple kemény kezét.

– Négy napja.

– Hát a szenátor?

Bradley látómezeje újabb bólintásról tanúskodott.

– Nála minden oké. Már beszámolt a történtekről. Abból meg a térfigyelő kamerák fölvételéből próbáljuk összerakni a történteket. Ezért kellett bevonnunk a maga optikai egységeit is. Egyedül magának sikerült jól megnézni egy arcot. Az FBI helyszínelő szakértői rekonstruáltak belőle valamit a nyilvántartás számára.

– Természetesen kap újat – sietett megjegyezni Temple. – Jófélét. Vadonatúj Caidint, esetleg Sarifot. – Vizet adott Annának. – Sajnálom, hogy vakon kellett ébrednie.

– Köszönöm, hogy eljött, uram – felelte Anna, és kortyolt a hűvös folyadékból. – Megmondták már… – reszketeg lélegzetet vett, és újra nekifutott a kérdésnek. – Megmondták már Jennynek? – Jennifer Matt felesége volt, már vagy tizenhat éve. Két lányuk volt, Susan és Carole. Barátságos, meleg otthont teremtettek.

Temple komoran bólintott.

– Tudja már. Sajnálom, Anna.

– Jól értem, hogy nagyon közel állt Ryan ügynökhöz? – kérdezte Bradley.

A másik férfi felelt neki Anna helyett.

– Ryan a… a mentora volt.

– Valami olyasmi – mondta Anna. Suttogásra is alig futotta a hangjából. Nyelt egyet, és próbált kiegyenesedni. – Elhozták a képeket? Láthatnám?

Bradley és Temple összenézett.

– Oké – mondta az ügynök, és egy összehajtható Pocket Secretary PDA-t húzott elő a kabátjából. Az eszköz kinyílt, akár egy fémvirág. Bradley habozott egy pillanatig, aztán maga elé vette, és lapozni kezdett a virtuális oldalak közt. – Még bogarásszuk a tanúvallomásokat, nem állt össze egészen a kép.

– Vannak bizonyos nyomok – tette hozzá Temple –, de gyanúsítottunk nincs még… azok a rohadékok egyszerűen felszívódtak.

– Jelentést kaptunk egy jelzés nélküli helikopterről, amely egy kis időre leszállt a Montrose Parkban, csakhogy DC légiirányításának semmilyen adata nincs róla.

– Én meg semmit sem láttam – bökte ki Anna, fejében szédítően kavarogtak a gondolatok. – Na és a helyszíni bizonyítékok?

Temple a fejét rázta.

– Töltényhüvely nincsen. Hüvely nélküli lövedékeket használtak. Elemi szálakat is hiába kerestünk. A kocsival már valamivel többre jutottunk. A forgalmija hamis volt persze, a regisztrációi lézerrel kitörölve, a motorblokkot viszont sikerült azonosítani. És kiderült, hogy jelentették az ellopását egy álcégtől, amely a Vörös Nyíl triád egyik közismert fedőszerve.

– Az egyiket megöltem – erősködött Anna.

– Felgyújtották a holttestet, mielőtt távoztak – jött a válasz. – Termit gyújtóbombával. Csak egy rakás égett hulladék fém maradt utána, meg némi kevés biológiai nyom, amely nem volt megtalálható az Interpol nyilvántartásában.

Bradley meglengette a PDA-t. – Tessék, a lövöldözős fickó képe.

Anna alaposan szemügyre vette a szemcsés, kísérteties képet a másik ügynök szemén át. A szőke hajat, a kemény, könyörtelen tekintetet – az embert, aki megölte Matt Ryant. Félfordulatból mutatta a kép.

Hirtelen mintha visszakerült volna az összecsapás színhelyére, úgy érezte, ott hever összeroskadva, véresen, halálküzdelemben az utcán, s várja az elkerülhetetlen véget. Borzongás futott át rajta.

– De miért… miért nem ölt meg? – suttogta.

Temple megszorította a kezét.

– Legvalószínűbb, hogy egyszerűen szerencséje volt. A georgetowni zsaruk alig tíz másodpercen belül a helyszínre érkeztek.
A szöszi nyilván úgy gondolta, hogy úgysem fogja túlélni a lövést, amelyet kapott, és inkább a saját bőrét mentette ahelyett, hogy magával végezzen.

– Na de Skylert sem ölte meg – makacskodott Anna. – Mattet, Byrne-t, a többieket a csapatból, még azt a pofát is, akivel találkozott a szenátor, azt a Danskyt… mindet kinyírta, épp csak a szenátort nem. Ha tényleg a triádok tették, akkor hogy lehetséges ez?

– Figyelmeztetés lehetett – vélte Bradley. – A Vörös Nyíl azt üzeni Skylernek, hogy hátráljon ki a dologból, ne próbálja megtisztítani Dél-Kaliforniát a szüretelőktől. Megmutatták neki, hogy mi történhet vele, és mennyire nem számít, hogy hol rejtőzködik, vagy ki védelmezi… – a hangja itt elhalt, s fél kézzel a hajába túrt. – Kész katyvasz ez az egész ügy. Elérték, hogy a Szolgálat inkompetensnek tűnjön. Skyler is elhatárolódik.

– Még jó hogy. Washington az Washington – horkantott bosszúsan Temple, mintha ez elég magyarázat volna.

– Nem – rázta a fejét Anna. Két tenyerét fegyelmezetten a takaróra tette, és igyekezett összeszedni a gondolatait, kizárni tudatából az érzelmi kínokat, amelyek könyörtelenül szaggatták a szívét. Titkos ügynök módjára kell gondolkoznia, nem pedig úgy, ahogy egy nő, akinek a szeme láttára végezték ki az egyik legjobb barátját. – Hisz látták azt az alakot a képen. Még nálam is fehérebb. 2021-ben dolgoztam egy nyomozáson Detroitban a Wo Shing Wo triád ellen. Sosem béreltek föl nehézfiúkat üzenetek közvetítésére. A Vörös Nyíl sem lehet annyira másmilyen.

– Ezt nem állíthatja bizonyosan, Kelso ügynök – felelte Bradley, vizsgálódó tekintettel fürkészve Annát. – Skyler embereire már többször is rálőttek a Vörös Nyíl emberei odaát Los Angelesben. Most meg eszkalálódott az ügy. – Anna látta az ügynök szemével, hogyan keményedik meg a saját arckifejezése, amíg ezt hallgatja.

Lelki szeme előtt megint megelevenedtek a történtek. Elfintorodott, és újra kijelentette: – Lelőtte Danskyt. Erre semmi oka nem lehetett. Dansky fegyvertelen volt, nem jelentett számára semmilyen veszélyt, velünk ellentétben. Az a fegyveres mégis visszament hozzá, és végzett vele. Pontosabban kivégezte.

Bradley egy pillanatig hallgatott.

– Már beszéltünk a Caidin embereivel.

Temple rábólintott.

– Ott meg kész világvége van.

– Garrett Dansky bizonyos részletekről akart tárgyalni Skyler szenátorral… – folytatta Bradley, de elhalt a hangja, és megint a PDA-ra meredt. Anna tekintete följegyzések hosszú során suhant át, amelyekből az „ENSZ” és a „híresztelések” szavak ugrottak ki. Bradley elfordította a tekintetét, mielőtt többet is elolvashatott volna. – A jelek szerint a Caidin társaság amiatt aggódik, hogy esetleg bizonyos vitákra kerül sor az ENSZ-nél. Az augmentációs technológia gyártásának szabályozásáról. Száraz, hivatalos ügy. Én ugyan nem értem, mi köze volna kínai banditáknak effélékhez. Mindeddig semmi okunk nincs föltételezni, hogy Dansky halála több volt szimpla, véletlen veszteségnél.

– Tény a tény – mondta Temple –, hogy ezzel az üggyel nagyon keményen meg kell dolgoznunk. Fantasztikus hír, hogy életben maradt, Anna. Odakint egy rakás technikus csak arra vár, hogy kikérdezze magát, amint úgy érzi, képes rá. Minél többet tud elmondani, annál nagyobb az esély, hogy elkapjuk a nyavalyásokat. Oké? – kérdezte bátorító mosollyal.

Anna próbált visszamosolyogni rá, de a torkát megint zokogás fojtogatta. Talán ha nem veszik ki a szemét, akkor ott helyben képes lett volna sírni. Hogy utálta magát azért, hogy csaknem képtelen úrrá lenni a bensejében néma hurrikánként dúló érzelmeken: a haragon, gyűlöleten, szorongáson és gyászon.

Matt Ryan halott. Éppen ő, akiben Anna mindenkinél jobban bízott ezen a világon. Aki megmentette az életét. Aki új esélyt adott neki. Matt Ryan meghalt, és Anna semmit sem tudott tenni ellene. Keze önkéntelenül a zseb felé mozdult, ahol a rézérmének kéne lennie, de nem volt ott. Ujjai görcsösen megfeszültek. A telefonra gondolt az incidens előtti éjszaka. Matt mindig kiállt mellette, és soha semmit nem várt cserébe a támogatásáért.

– A Szolgálat nem térhet napirendre a történek fölött, Kelso ügynök – jelentette ki Bradley. – Nem hagyhatjuk ezeket az alakokat elsétálni.

Anna mély levegőt vett, és lassan rábólintott.

– Igen, uram. Minden tőlem telhetőt megteszek a nyomozás segítéséért.

– Nagyszerű – hajolt oda Bradley, hogy eltávolítsa a kábelt, de Anna megállította.

– Még előbb nem lehetne… nem kaphatnék egy telefont? Beszélnem kell Jennifer Ryannel. Tőlem kell hallania.

Temple átnyújtotta a vufonját. – Csak rajta. Nyugodtan, van idő.

Magára hagyták, újra elsötétült a világ. Belemondta a készülékbe Ryanék számát, s hallotta, ahogy kicseng a telefon.

A gondolatai mélyén kristályosodni kezdett valami, túl a haragon, sötéten, keményen és hidegen, akár egy fekete gyémánt.

November állomás – Új-Dél-Wales – Ausztrália

Foszlányokban emlékezett csak rá, mi történt a drón fölrobbanásától addig a pillanatig, amikor magához tért a SAF tábori kórházban, amely alig valamivel volt délre a tűzvonaltól.

Emlékezett a fulladásra, vagy valami nagyon hasonlóra. A narancsos-barna, sáros víz mormolására abban a poshadt kis patakfélében, amely éppúgy körülfogta és szorongatta, mint az ütközésgátló hab. A rémületes, hasító hangra, amellyel Sam Duartét kivégezte az elszabadult, gyilkos robot. És az árnyékra, arra a magasba tornyosuló árnyékra, amely utánagázolt a patakba, és kirángatta tehetetlen testét a sziklás partra. A hangokra, amelyek számára érthetetlen nyelven hadartak.

Sok idő esett ki Saxon emlékezetéből, legalábbis így érezte. Egymásba mosódtak a nappalok és éjszakák. Próbálta sorba rendezni őket a fejében, de a feladat váratlanul nehéznek bizonyult. Homályosan tudatában volt, hogy valami gyógyszerekkel tömték tele. Az orvosok sokat beszélgettek fölötte rendkívül súlyos égési sebeiről. Beszéltek arról is, mekkora károkat szenvedtek beültetett gép testrészei a vízbe eséstől. A Hermes-féle lábaugmentációt lényegében ócskavassá lőtték, s a belső implantátumai (az optikai egység, a reflexjavító, a kommunikációs egység meg a többi) is annyi károsodást mutattak, hogy kész litánia volt fölsorolni. És akkor még szó sem esett róla, mi mindenen ment át a testének egyszerű, emberi hús fele.

Mindezek a gondok azonban elhalványultak, eltávolodtak, elmosódtak. Valahányszor elaludt – már ha alvásnak volt mondható az állapota –, kísértetek vártak rá.

Sam, Kano meg a többiek a Hatos Kommandóból mind csak őt nézték. Szólni egyik se szólt, nem átkozták, nem ordítottak. Olykor sértetlenül látta őket, hajlékony, háromrétegű páncélzatuk makulátlan, aranyszín sisakjukon fölcsapva a szemvédő, mintha csak a gyakorlótéren sétálgatnának. Máskor összeégett, alaktalan tömegként jelentek meg a szeme előtt, vörös és fekete húskoloncok az elszenesedett csontokon.

Nem hibáztatták, nem is bocsátottak meg. Csak figyelték.

Volt, hogy nem is tudta, álmodik-e, vagy valóságot lát a fájdalomcsillapító okozta ködös állapotban, de ott voltak vele mind a szobában. Az ágyára ültek, cigarettáztak, teát iszogattak. Az az árnyék is ott volt, s ugyanúgy figyelte őt, mint a többiek.

Saxon veszítette már el embereit azelőtt is. Nem volt új a számára a dolog. Annál szokatlanabb volt, hogy túlélőnek tekintse magát, mégpedig az egyetlen túlélőnek. Ez a tudat kínozta és gyötörte.

Egy nap, mikor épp felszínre sodródott a tudattalan mélységből, az árnyék ott ült az ágya mellett. Saxon tudta, hogy ezúttal valóságot lát, mert a szagát is érezte. Erős, dús dohányszaga volt ennek a valakinek, s ez érzékelési emléket hívott friss életre Ben Saxon tudatának egy rejtett zugában. Kisfiú volt még, öt- vagy hatéves lehetett, amikor a nagyapja sétálni vitte Londonban, képtelenül vénséges házak között, s egy parányi üzlethez értek, nem volt több, mint egy aranyozott keretű kiadóablak a falban, a kicsiny fülke falait tükrök és szivarreklámplakátok borították belül. Egy férfi dolgozott a boltocskában, pipadohányt árult, amelynek különös, egzotikus, távoli országokról mesélő illata volt.

Az emlékkép eloszlott. Saxon pislogott. Az árnyék ember volt, férfi, nálánál talán néhány évvel idősebb, de ugyancsak izmos, az arca komoly, érdeklődő, és olyan szögletes, mintha vésővel nagyolták volna ki fából. Jóképűnek volt mondható a maga viharvert módján, de látszott, hogy nem egy könnyű eset. A keménység aurája szinte kézzelfoghatóan lengte körül. Egyértelműen katona lehetett ez az ember, és gyilkos.

– Maga… – nyögte ki nagy nehezen, kiszáradt szájjal Saxon –, maga volt az… maga húzott ki abból a patakból.

Az idegen rábólintott.

– Meghalt volna különben – felelte, alig érezhető keleti akcentussal. – Pazarlás lett volna.

Saxon föltámaszkodott, s igyekezett kipislogni szeméből a gyógyszer okozta álmosságot.

– Köszönöm.

– Azért tettem, mert ez volt a helyes – felelte amaz, s izzó tekintettel meredt Saxonra. A jobb szeme vakítóan ezüstös-kék implantátum volt. – Meg aztán a jelek szerint a sors így akarta.

Saxon a fejét rázta.

– Ilyesmiben sosem hittem.

– Nem-e? – az idegen cigarettát vett elő, Saxont is kínálta, de az elhárította, majd rágyújtott egy díszes benzines öngyújtóval. – Én pedig nagyon hiszek abban, hogy „megfelelő idő, megfelelő hely, megfelelő ember”, Mr. Saxon. – Hosszú slukkot szívott a cigarettából. – Ez pedig nem más, mint maga, itt és most.

Saxon csak most lett figyelmes a férfi két karjára. Olyanok voltak, akár a régi orvosi tankönyvek illusztrációi: acélcsontokon tömör műanyag izomkötegek feszültek, bőr nélkül. A legkiválóbb minőségű, csúcstechnológiás gépkarok. Egy pillanatra hozzámérte magát az idegenhez gondolatban, hogy vajon kiállhatna-e ellene. Végül arra jutott, a legjobb esetben is kiegyenlítettek lennének az erőviszonyok.

Elfordította a tekintetét, körülnézett a kórteremben. Rajtuk kívül senki nem tartózkodott bent.

– Maga kicsoda? – méregette egy darabig az idegent, aki azonosíthatatlan, minden jelzés nélküli fekete terepruhát viselt. Fegyver sem volt nála, de a tartásából és mozgásából Saxon arra következtetett, hogy nincs is szüksége ilyesmire, ha ölni akar. – A Belltower embere?

– A hatásköröm messze túlmutat a Belltower Részvénytársaságén – fújta mosolyogva a füstöt a másik. – A… khm… csapatom nevét nem ismerné, ha megmondanám. És ez így van jól. Ha okvetlenül címkét akar rám akasztani, gondoljon rám úgy, mint szabadúszóra.

Mélyfekete. Találkozott már azelőtt is effélékkel, még az SAS-nél töltött időkben. Katonákkal, akiknek a küldetése olyannyira különleges és titkos volt, hogy semmilyen hivatalos dokumentumban nem maradhatott nyoma. Csapatokkal, amelyeket nem találhatott meg semmilyen radar. Kénytelen volt beismerni magának, hogy érdekli ez az ügy. Ha egy efféle egységet küldenek az ausztrál konfliktusba, az ugyan mit jelenthet? És egyáltalán: bizonyos-e, hogy egyazon oldalon harcolnak ők ketten?

– A nevem Jaron Namir – szólt nagy sokára az idegen. – A múltam ugyancsak hasonlít a magáéhoz. Mindketten a hazánkat szolgáltuk, hogy úgy mondjam, speciális körülmények között.

Saxonnak hirtelen beugrott, hová tegye az akcentust. Izraeli. Abból meg mi következik? Exmoszados? Akinek sikerült kijutnia onnan, mielőtt az Egyesült Arab Front mindent letarolt?

Saxon igyekezett leplezni a bensejében növekvő feszültséget. Ez az ember tudja, hogy ki ő, és épp most árult el egy lényeges információt önmagáról. Ha ugyan nem hamis nyomot fektetett le. Ez pedig valószínűvé teszi, hogy nem akarhatja életben hagyni.

– Azon töprengtem, megkockáztathatnék-e egy megjegyzést – folytatta Namir. Az olyan ember magabiztos hangján szólt, aki pontosan tudja, hogy nem torkolják le.

Saxon feszülten figyelte.

– Csak tessék.

– Maga csak elpocsékolja itt a tehetségét. Azt nem vitatom, hogy a Belltowernál rendes karriert csinálhatnak a magafajták. De véghezvisznek-e valóban jelentős dolgokat? Olyasmit, ami megváltoztatja a világot, ami rendet hoz a káoszba? A Belltowernél erre semmi esély.

A katona ereiben megfagyott a vér.

– Csak nem toborozni próbál?

Namir alaposan szemügyre vette.

 – Elolvastam az akció utáni jelentést a Zöld Harkály művelet kudarcáról. A világon semmi esélye nem volt életben maradni, Mr. Saxon. Igazán imponáló. – Elnyomta a cigarettáját. – Én jó hasznát venném egy ilyen képességű embernek. Nemrég bizonyos baleset ért, amelynek következtében egy emberrel kevesebbel rendelkezem a kelleténél. Maga ideális választás lenne erre a pozícióra. Érdekli?

– Nincs kizárva, ha elárulja, kicsodák maguk.

– Hisz mondtam már, hogy a név nem…

– Na, csak próbálja meg.

Namir vállat vont.

– Egy független, speciális akciócsapat parancsnoka vagyok, amely a Tirannusok nevet viseli. Önfinanszírozó, független elit egység vagyunk, a célunk a globális egyensúly fönntartása titkos eszközökkel.

– Gerillák? – vonta össze a szemöldökét Saxon. Városi legendákban a Belltowernél sem szűkölködtek, úgyhogy eleget hallhatott annak idején ezekről az úgynevezett gerillákról, a sorból kiálló ügyeskedőkről, akik a maguk szakállára dolgoznak, de mindig túlságosan is kalandosnak, nem igazán hihetőnek tartotta a dolgot. Sosem hitte, hogy ilyen működési módot hosszú távon fönn lehessen tartani alaposan kiépített háttér nélkül. – Tirannusok…? Ez a név nem sok jót ígér.

– Nem értünk egyet – felelte Namir. – A szó a görög türannoszból származik, és csak később nyert rossz mellékízt. Eredetileg olyan embert jelentett, aki a maga erejéből ragadja magához a hatalmat, nem beleszületik, és nem is választják. Hát mi is ezt csináljuk, Mr. Saxon. Elragadjuk a hatalmat azoktól, akik visszaélnek vele. És helyreállítjuk az egyensúlyt.

– Merő szívjóságból?

– A Belltower hibáinak köszönhetően elveszítette a teljes egységét. Minden emberét – Namir hangja most már komoran, súlyosan csengett. – Valóban vissza akar térni hozzájuk ezek után? Legyen őszinte, Mr. Saxon. Valóban képes lesz megbízni a munkaadóiban?

Saxon lehunyta a szemét. Megint a kísérteteket látta.

– Felelősséggel tartozom. Szerződésem van…

– Amely már majdnem lejárt – legyintett Namir. – Ez igazán nem lehet akadály. Ha csak egy papír áll az útjában, higgye el, el tudom tüntetni. – Saxon nem felelt. Namir fölkelt, lesimította a zubbonyát. – Ajánlatomat nem ismétlem meg. És ha ezek után szaglászni próbálna utánunk, figyelmeztetem… következményei lesznek.

Saxon a saját két kezére nézett. Sebhelyes hús, összekarcolt acél. Amit Namir a bizalomról és a Belltowerről mondott az imént – mintha csak az ő legintimebb gondolatait mondta volna ki.
A kísértetek között lassan lepergő napok, minden egyes óra, amit itt töltött, egyre tovább rombolt a lelke mélyén valamit, amelynek a helyén csak űr és hidegség maradt, meg az irányát nem találó, izzó vágy, hogy fizettesse meg a gyilkosokkal Kano, Duarte és a többiek halálát.

– Mi megadhatjuk magának, amire szüksége van, Ben – szólt Namir. – A Tirannusok kiállnak az övéik mellett.

Saxon szavai mintha végtelen távolból érkeztek volna: – Benne vagyok.