RÉSZBEN EMBER

DAN WELLS

Fordította

BAYER ANTAL

Partials

Copyright © 2012 by Dan Wells

Translation Copyright © 2012 by Fumax Kft.

Published by arrangement with HarperCollins Publishers

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2012

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Kótai Kata

Tördelő: Blasits Katalin

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk: www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét
sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

A jogtulajdonos előzetes írásbeli engedélye nélkül

az e-könyv internetre való feltöltése és

bárminemű közzététele minden esetben jogi következményeket

von maga után!

ISBN 978-963-9861-89-3

Borítóillusztráció: Craig Shields

Borítóterv és tipográfia: Alison Klapthor

Ezt a könyvet a szabályszegőknek,

a bajkeverőknek és a forradalmároknak ajánlom.

Néha jól bele kell harapni a kézbe, amely enni ad.

1. rész

ELSŐ FEJEZET

A 485GA18M számú újszülött 2076. június 30-án, reggel 6 óra 7 perckor halt meg. A kislány három napot élt. Az embergyerekek átlagos élettartama a Szakadás óta ötvenhat óra volt.

Már nevet sem adtak nekik.

Kira Walker tehetetlenül nézte, ahogy dr. Skousen megvizsgálja az apró tetemet. A teljes testüket elfedő egyenruhát és gázmaszkot viselő, arctalan ápolónők – akik közül minden második maga is terhes volt – feljegyezték élete és halála minden egyes részletét. Az anya elkeseredett sirámait eltompította az üvegfolyosó. Ariel McAdams alig múlt tizennyolc éves. Egy hulla anyja.

– Születési alaphőmérséklet 37,2 fok – olvasta fel az egyik ápolónő a hőmérő adatait. Az álarc alatt fémesen hatott a hangja, Kira nem tudta a nevét. Egy másik ápolónő gondosan átvezette a számokat egy sárga papírlapra. – Két nap után 36,6 fok – folytatta az ápolónő. – Ma reggel 37,2. A halál beálltakor 40,5 fok. – Csendesen mozogtak a teremben, mint halványzöld árnyak a holtak országában.

– Hadd vegyem a karomba! – kiáltotta Ariel. A hangja csattant, majd elcsuklott. – Csak hadd fogjam meg egy kicsit!

Az ápolónők nem vettek róla tudomást. Ez volt a héten a harmadik szülés és a harmadik haláleset, fontosabbnak tartották feljegyezni a halál adatait és tanulni belőlük – és megelőzni, ha nem is a következőt, hát akkor az azután következőt, vagy a századikat, vagy az ezrediket. Rátalálni, hogyan lehet életben tartani egy embergyereket.

– Szívritmus? – kérdezte egy másik nővér.

Nem bírom tovább, gondolta magában Kira. Ápolónőnek jöttem, nem temetkezési vállalkozónak… – Szívritmus? – kérdezte ismét a másik, most már sürgetően. Hardy nővér volt az, a szülészet vezetője.

Kira észbe kapott: a szívritmus figyelése az ő feladata volt.

– Szívritmus egyenletes, egészen ma reggel négyig, percenként 107 és 133 között. Szívritmus öt órakor 149. Szívritmus hat órakor 154. Szívritmus hat óra hat perckor… 72.

Ariel ismét felkiáltott.

– Az én adataim is megegyeznek – mondta egy másik ápolónő. Hardy nővér leírta a számokat, de dorgálóan nézett Kirára.

– Koncentráljon! – mondta gorombán. – Sok gyakornok az egyik szemét is feláldozná, hogy itt lehessen a maga helyén!

– Igenis, asszonyom! – biccentett Kira.

Dr. Skousen a terem közepén állva átadta a halott csecsemőt az egyik ápolónőnek, és lehúzta az arcáról a maszkot. A szeme ugyanolyan élettelennek látszott, mint a gyermek.

– Azt hiszem, egyelőre ez minden, amit tudhatunk. Mossák le, és teljes vérképet kérek! – Kiment, és Kira mellett az összes nővér tovább tevékenykedett, becsomagolták a babát a temetéshez, letörölték a felszereléseket, felmosták a vért. Az elfeledett és magára hagyott anya sírt. Arielt mesterségesen termékenyítették meg, nem volt sem férje, sem barátja, aki vigasztalná. Kira engedelmesen összeszedte a feldolgozandó jegyzeteket, de nem tudta megállni, hogy ne pillantson az üveg mögött szipogó lányra.

– Gyakornok, arra figyeljen, ami a dolga! – mondta Hardy nővér. Ő is lehúzta az arcáról a maszkot, a haját a homlokára ragasztotta az izzadság. Kira némán nézett rá. Hardy nővér visszabámult, majd felhúzta a szemöldökét. – Mit jelent a testhőmérséklet megugrása?

– Hogy a vírus túljutott a telítettségi ponton – idézte fel Kira a tanultakat. – Oly mértékben replikálta magát, hogy elnyomta a gyerek légzőrendszerét, a szív pedig gyorsabb ritmussal próbálta kompenzálni.

Hardy nővér bólintott, és Kira most először vette észre, hogy vérerektől vörös a szeme.

– Egy nap a kutatók fel fogják fedezni a logikát ezekben az adatokban, és kidolgoznak egy gyógymódot. De ezt csak akkor tudják megtenni, ha mi…? – Szünetet tartott, várta, hogy Kira fejezze be helyette.

– Ha mi a lehető legalaposabb módon nyomon követjük a betegséget minden egyes gyereknél, és ha tanulunk a tévedéseinkből.

– A gyógymód felfedezése a maga kezében lévő adatokon múlik – mutatott rá Hardy nővér Kira papírjaira. – Ha nem jegyzi fel, ez a gyerek hiába halt meg.

Kira ismét biccentett, és dermedten próbálta rendezgetni a papírlapokat az irattartójában.

A főnővér elfordult, de Kira megkocogtatta a vállát. Amikor visszanézett, Kira nem mert a szemébe nézni.

– Elnézést, asszonyom, de ha a doktor úr végzett a holttesttel, Ariel kézbe vehetné egy kicsit? Csak egy percig?

Hardy nővér sóhajtott, a fáradtság átütött komor, hivatalos arckifejezésén.

– Nézze, Kira, tudom, hogy milyen gyorsan végezte el az oktatóprogramot. Nyilvánvalóan van tehetsége a virológiához és az RM elemzéséhez, de a technikai képességek csak egy részét teszik ki a feladatának. Érzelmileg is készen kell állnia, különben a szülészeti osztály elevenen felfalja. Három hete van nálunk, ez a tizedik halott gyereke. Nekem a kilencszáznyolcvankettedik. – Itt szünetet tartott, hosszabbat, mint Kira várta. – Meg kell tanulnia továbblépni.

Kira a síró és a vastag üvegablakot ököllel verő Ariel felé nézett. Nyelt egy nagyot.

– Tudom jól, hogy sokat elveszített, asszonyom. De Arielnek ez az első.

Hardy nővér hosszasan nézett Kirára, a szemébe valami távoli árnyék települt. Végül hátrafordult.

– Sandy!

Az apró tetemmel éppen az ajtó felé induló fiatal ápolónő felkapta a fejét.

– Csomagold ki a babát – mondta Hardy nővér. – Az anyja kézbe veszi egy kicsit.

Nagyjából egy óra múlva Kira végzett a papírmunkával, pont időben, hogy elérjen a városházára, a Szenátus által összehívott tanácsülésre. Marcus csókkal fogadta a hallban, és Kira megpróbálta levetkőzni a hosszú éjszaka feszültségét. Próbálta viszonozni Marcus mosolyát. Ha ő ott van, mindig könnyebb az élet.

Ahogy kiléptek a kórházból, Kira hunyorgott a kimerült szemére hirtelen rátámadó természetes napfénytől. A kórház a technológia bástyájaként állt a város közepén, annyira elütött a romos házaktól és az elgazosodott utcáktól, hogy akár űrhajó is lehetett volna. A rombolás nagyját már persze eltakarították, de a Szakadás jelei mindenhol láthatóak voltak még tizenegy év után is: a magukra hagyott autókat hal- és zöldségárusok foglalták el, a házak előtti udvarokból kertek és csirketelepek lettek. Az egykor annyira civilizált világ – a régi, a Szakadás előtti világ – ma már úgy nézett ki, mint a kőkorszaktól alig egy lépésre álló kultúrától kölcsönzött romhalmaz. A kórházat energiával ellátó napelemek olyan luxust képviseltek, amelyről East Meadow lakóinak a többsége legfeljebb álmodozhatott.

Kira elrúgott egy kavicsot az utcán.

– Azt hiszem, én ezt nem bírom tovább.

– Akarsz riksába szállni? – kérdezte Marcus. – A sportcsarnok nincs olyan messze.

– Nem a lábammal van a baj – válaszolta Kira. – Hanem… a kórházzal, a csecsemőkkel. Az életemmel. – Eszébe jutottak a sápadt, véres szemű és fáradt, annyira fáradt ápolónők. – Tudod, hány kisbaba halálát néztem végig? – kérdezte halkan. – Mármint a saját szememmel, odabent, közvetlen közelről.

Marcus megfogta a kezét.

– Nem a te hibádból haltak meg.

– Fontos az, hogy kinek a hibájából? – csattant fel Kira. – Attól még ugyanúgy halottak!

– A Szakadás óta senkinek sem sikerült megmentenie egyetlen gyereket sem. Senkinek. Te három hete vagy ott gyakornok. Nem kérhetsz számon magadon olyasmit, amit még az orvosok és a kutatók sem tudtak elérni.

Kira megállt, és döbbenten nézett rá. Ezt nem mondhatja komolyan.

– Ezzel azt akarod elérni, hogy jobban érezzem magamat? – kérdezte. – Hát ennek nagyon buta módja azt felhozni, hogy lehetetlen megmenteni egy kisbaba életét!

– Tudod jól, hogy értem – válaszolta Marcus. – Csak azt mondom, hogy nem személyesen te vagy az oka. Azokat a gyerekeket az RM ölte meg, nem Kira Walker.

Kira a távolba pillantott a szélesedő úton.

– Így is lehet nézni a dolgot.

A tömeg egyre sűrűbbé vált, ahogy a sportcsarnokhoz közeledtek, talán meg is fog telni, hónapok óta először. Amióta a Szenátus megszavazta a Remény törvény legutóbbi kiegészítését, amellyel tizennyolc évre csökkentették a terhességi korhatárt. Kira hirtelen valami szorítást érzett a gyomrában, és elfintorodott.

– Szerinted miről fog szólni ez a „rendkívüli gyűlés”?

– A Szenátust ismerve valami unalmas dologról. Majd közel ülünk a kijárathoz, hogy ki tudjunk osonni, ha Kessler megint valami hosszú szónoklatba kezd.

– Nem hiszed, hogy valami fontos lehet? – kérdezte Kira.

– Hát, hogy fontoskodó lesz, az biztos – válaszolta Marcus. – Az mindig kitelik a Szenátustól. – Rámosolygott, észrevette a lány komoly tekintetét, és összeráncolta a homlokát. – Ha tippelnem kellene, azt mondanám, hogy a Hangról fognak beszélni. Ma reggel híre ment a laborban, hogy ezen a héten megint megtámadtak egy tanyát.

Kira a járdára nézett, tudatosan kerülte a tekintetét.

– Arra nem gondoltál, hogy megint lejjebb akarnák vinni a terhességi korhatárt?

– Máris? – kérdezte Marcus. – Még kilenc hónap sem telt el… nem hinném, hogy ismét módosítanák, még mielőtt a tizennyolc évesek kihordanák a terhességüket.

– Én igen. – Kira még mindig a földre nézett. – Mert számukra a Remény törvény az egyetlen megoldás a problémára. Azt gondolják, ha elegendő csecsemő születik, csak akad majd közöttük egy rezisztens. De nem megy, és már tizenegy év óta nem megy, és egy csomó tinédzser teherbe ejtése nem fog ezen változtatni. – Elengedte Marcus kezét. – Ugyanez van a kórházban: gondjukat viselik a kismamáknak, ügyelnek rá, hogy minden steril legyen, minden adatot rögzítenek, de a csecsemők mégis meghalnak. Egészen pontosan tudjuk, hogy miért halnak meg. Annyi mindent tudunk erről, hogy már a gondolatától beteg vagyok… de abszolút semmit nem tudunk arról, hogyan menthetnénk meg őket. Megint rengeteg lány lesz terhes, és semmi mást nem érünk el ezzel, mint még több halott csecsemőt és még több jegyzettömböt, tele ugyanazokkal a statisztikákkal a gyerekek halálának módjáról. – Érezte, hogy elönti az arcát a hév, miközben kicsordultak a könnyek a szeméből. Ahogy mentek az úton, néhányan rájuk néztek; a nők között sok volt a terhes, és Kira biztosra vette, hogy páran meghallották, amit mondott. Nyelt egyet, szorosan keresztbe fonta a karját. Mérges volt, és szégyellte magát.

Marcus közelebb lépett hozzá, és átkarolta a vállát.

– Igazad van – súgta a fülébe. – Abszolút igazad van.

Kira a karjára hajtotta a fejét.

– Köszönöm.

– Kira! – kiáltotta valaki a tömegből.

Kira felnézett, és közben a kézfejével letörölte a könnyeit. Madison izgatottan integetve hámozta át magát a sokaságon. Kira nem tudta megállni, és elmosolyodott. Madison pár évvel idősebb volt nála, de együtt nőttek fel, gyakorlatilag testvérként abban a rögtönzött családban, amely összejött a Szakadás után. Felemelte a kezét, és visszaintegetett.

– Mads!

Madison odaért hozzájuk, és izgatottan átölelte Kirát. Újdonsült férje, Haru pár lépéssel lemaradva követte. Kira nem ismerte jól a férfit, aki a Védelmi Hálózatban dolgozott, amikor találkozott Madisonnel, és csak pár hónappal ezelőtt, a házasságkötésük után került át civil szolgálatba. Haru megszorította a kezét, és ünnepélyesen biccentett Marcus felé. Kira ismét elcsodálkozott magában, hogyan szerethetett bele Madison egy ilyen komoly valakibe, de aztán úgy vélte, Marcushoz képest mindenki komoly.

– Jó látni titeket – mondta Haru.

– Látsz engem? – tapogatta végig magát Marcus, hirtelen megdöbbenést tettetve. – Akkor elmúlt a bájital hatása? Utoljára adom oda az ebédemet egy beszélő mókusnak!

Madison elnevette magát, Haru pedig zavarodottan húzta fel a szemöldökét. Kira várakozva nézett rá, de egy idő után már annyira viccesnek találta a humorérzéke hiányát, hogy nem bírta tovább, és rajta is úrrá lett a kacagás.

– Meséljetek, hogy vagytok? – kérdezte Madison.

– Túlélünk – válaszolta Kira. – Éppen hogy.

Madison fintorgott.

– Nehéz volt az éjszaka a szülészeten?

– Arielnek megszületett a kisbabája.

Madison elsápadt, a szemébe őszinte szomorúság ült. Kira látta, mennyire bántja a dolog, most, hogy már majdnem tizennyolc éves. Madison még nem volt terhes, de már csak idő kérdése volt.

– Sajnálom. A gyűlés után beköszönök hozzá, és megkérdezem, hogy tudok-e segíteni valamiben.

– Jó ötlet – mondta Kira –, de nélkülem kell mennetek, ma kármentő akcióra indulunk.

– De hisz egész éjjel fent voltál! – tiltakozott Madison. – Nem küldhetnek kármentésre!

– Szundítok egyet indulás előtt – válaszolta Kira –, de muszáj mennem. Odabent kezdek teljesen szétesni, és szükségem van egy kis változatosságra. Ráadásul be kell bizonyítanom Skousennek, hogy képes vagyok rá. Ha a Védelmi Hálózatnak szüksége van egy medikára a kármentő akciójához, akkor rohadt jó medika leszek, a legjobb, akit valaha is láttak.

– Szerencséjük van veled – ölelte át megint Madison. – Jayden is megy?

– Ő az egységvezető őrmester – bólintott Kira.

Madison elmosolyodott.

– Öleld meg helyettem! – Jayden és Madison testvérek voltak. Nem fogadott testvérek, hanem igaziak, az egyetlen közvetlen genetikai rokonok az egész világon. Egyesek szerint az ő esetük bizonyította, hogy az RM-immunitás örökölhető, ami miatt még bosszantóbb volt, hogy egyetlen újszülöttnek sem sikerült túlélnie. Kira szerint az volt a valószínűbb, hogy Madison és Jayden egy talán megismételhetetlen anomáliát képviselnek.

Valamint Jayden volt az egyik legvonzóbb emberi lény a megmaradottak közül, ahogy azt Kira gyakran el is mondta Madisonnak. Kira huncutul nézett Marcusra.

– Csak öleljem? Átadhatok neki egy-két puszit is.

Marcus zavarodottan nézett Haru felé.

– Nos. Szerinted miről fog szólni ez a gyűlés?

Kira és Madison nevetett, és Kira boldogan felsóhajtott. Madison mindig felvidította.

– Bezárják az iskolát – mondta Haru. – A sziget legfiatalabb gyerekei mindjárt elmúlnak tizennégy évesek, és lassan több már a tanár, mint a diák. Gondolom, mindenkit átiratnak valamilyen szaktanfolyamra, a tanárokat pedig oda küldik, ahol hasznosabbá tehetik magukat.

– Szerinted így lesz? – kérdezte Kira.

– Én ezt tenném – vonta meg a vállát Haru.

– Valószínűleg megint nyomni fogják azt a szöveget a Részlegesekről – mondta Madison. – A Szenátus képtelen leszállni erről a témáról.

– Érhető is, nem? – kérdezte Haru. – Mindenkit megöltek a Földön.

– A jelenlévők kivételével – tette hozzá Marcus.

– Nem azt mondom, hogy nem jelentettek volna veszélyt – mondta Madison –, de már tizenegy éve nem láttunk egyet sem. Az élet megy tovább. Amúgy meg nyilvánvalóan vannak most nagyobb gondjaink is. Szerintem a Hangról fognak beszélni.

– Gondolom, rövidesen megtudjuk – biccentett Kira észak felé, ahol a sportcsarnok éppen kilátszott a fák közül. A Szenátusnak természetesen volt saját épülete, a valódi városháza, de az ilyen tanácsüléseket, amelyeken az egész városnak részt kellett vennie, a sportcsarnokban tartották. Ritkán töltötték meg, de a felnőttek azt beszélték, annak idején mindig megtelt, a régi időkben, amikor még sporteseményeket rendeztek ott. A Szakadás előtt.

Kira csak ötéves volt a Szakadás idején, nem sok mindenre emlékezett a régi világból, és még az emlékeiben is csak félig bízott. Emlékezett az apjára, a sötét arcára, a kócos, fekete hajára és a vastagkeretes, az orrnyergére feltolt szemüvegére. Kétszintes házban laktak – majdnem biztos volt benne, hogy sárga volt –, és hároméves korában tartottak neki egy születésnapi bulit. Nem voltak vele egyidős barátai, így hát egyetlen kisgyerek sem volt jelen, de apja barátai közül többen is. Emlékezett arra, hogy volt egy nagy játékdoboza, tele plüssállatokkal, és mindenkinek meg akarta mutatni, ezért hát lihegve és erőlködve áttolta az előszobába, ami az emlékei szerint jó félóráig tarthatott, bár tudta, hogy a valóságban nem lehetett ilyen hosszú az az idő. Amikor végre beért a dobozzal a nappaliba, és kiabálni kezdett, hogy mindenki nézzen oda, apja elnevette magát, megpirongatta, és visszavitte az egészet a gyerekszobába. Másodpercek alatt semmivé vált az a sok erőfeszítés. Kirát nem zavarta ez az emlék, sosem gondolt úgy az apjára, mintha gonosz vagy igazságtalan lett volna vele. Nem volt ez több emléknél, azon kevesek egyike, amelyet meg tudott őrizni a régi világbeli életéből.

A tömeg most már nagyon sűrű volt, összenyomódva haladt át a sportcsarnokot körbefogó fák között. Kira szorosan megfogta Marcus kezét, a másikkal pedig Madisonét, Haru meg mögöttük haladt, mint egy élőlánc utolsó tagja. Átkígyóztak a tömegen, és találtak pár üres ülést – közel az egyik ajtóhoz, ahogy Marcus akarta. Kira tudta, hogy igaza van: ha Kessler szenátor ismét beindul, vagy ha Lefou szenátor belekezd a szállítási határidők ismertetésébe vagy bármi más unalmas dologba, ami abban a hónapban foglalkoztatta, jól jön majd, hogy könnyen leléphetnek. A kötelező részvétel egy dolog, de mihelyst vége lesz a fontos résznek, nem ők lesznek az egyetlen távozók.

Ahogy a szenátorok felsorakoztak a középen elhelyezkedő emelvényre, Kira kényelmetlenül forgolódott az ülésén, és azon gondolkodott, vajon igaza lesz-e Harunak. A szenátorok összesen húszan voltak, és Kira szinte valamennyit felismerte, bár nem tudta mindegyiküknek a nevét. Látott azonban köztük egy új embert is: egy magas, sötét, erős felépítésű férfit. Olyan volt a kiállása, mint egy katonatiszté, de egyszerű, civil öltönyt viselt. Valamit odasúgott dr. Skousennek, a kórház szenátusi képviselőjének, majd eltűnt a tömegben.

– Jó reggelt! – A hang átdübörgött a hatalmas termen, visszhangzott a hangszórókból és a plafonról. A sportcsarnok közepén megjelent Hobb szenátor óriási holoképe. Bár húsz szenátor volt, a tanácsüléseken mindig Hobbnak hagyták a vezető szerepet, ő mondta el a nyitóbeszédet és a bejelentések nagy részét. Annyi biztos, hogy ő volt a legsármosabb.

– Ezennel megnyitom a tanácsülést – folytatta Hobb szenátor. – Örülünk, hogy mindenkit itt üdvözölhetünk. Fontos, hogy mindenki részt vegyen a kormányzásban, és ezek a gyűlések a legjobb módja a kapcsolat fenntartásának. Először is szeretnénk külön köszönetet mondani a Long Island-i Védelmi Hálózatnak, konkrétan Stewart őrmesternek és a csapatának, amiért egész éjjel kézzel forgatták a generátorokat itt, a sportcsarnokban. Ahogy megígértük, ezek a gyűlések sosem vonhatnak el áramot a közösségtől. – Szórványos taps hallatszott, és Hobb kedvesen mosolyogva kivárta, hogy elhaljon. – Rá is térünk az első napirendi pontra. Ms. Rimas, lenne kedves feljönni az emelvényre?

– Az iskolák – suttogta Kira.

– Ahogy mondtam – jelezte Haru.

Ms. Rimas volt az East Meadow-i iskolarendszer vezetője, amely az idők során egyetlen iskolává zsugorodott, most ezt igazgatta. Kira szájához tapasztotta a kezét, úgy hallgatta az idős asszony szavait, aki büszkén beszélt a tanárok munkájáról, a rendszernek az évek során elért sikereiről, és a nagy dolgokról, amelyeket az egykori diákok véghezvittek. Búcsúzás volt, diadalmas visszatekintés a kemény munkára és az elhivatottságra, de Kira valahogy mégis rosszul érezte magát az egésztől. Akárhogy is csűrik-csavarják a dolgot, akármennyire is igyekeznek a pozitívumokra koncentrálni, az volt a csúf igazság, hogy egyszerűen elfogytak a gyerekek. Bezárják az iskolát, mert nincs több diák. A tanárok elvégezték a feladatukat, de az orvosok nem.

A legjobb tudásuk szerinti legfiatalabb emberi lény egy hónap múlva tölti be a tizennegyedik életévét. Lehettek ugyan túlélők más kontinenseken, de senkinek sem sikerült kapcsolatot létesítenie velük, és idővel a Long Island-i menekültek kezdték azt hinni, hogy egyedül maradtak. A legfiatalabb közülük egyben a legfiatalabb az egész világon. A fiú neve Saladin volt. Felhívták a színpadra. Kira nem tudta visszatartani a könnyeit.

Marcus átkarolta a vállát, és végighallgatták a szívből jövő beszédek és gratulációk sorát. A legfiatalabb diákokat gyorsított szakmai képzésre irányítják át, ahogy Haru megjósolta. Tízet vettek fel az orvosi előkészítőre, amelyet Kira éppen most fejezett be, egy-két év múlva ők is olyan gyakornokok lehetnek a kórházban, mint ő. Megváltozik addigra bármi is? Akkor is meghalnak még a csecsemők? Akkor is végignézik az ápolónők a halálukat, feljegyzik a statisztikai adatokat, és becsomagolják őket a temetéshez? Mikor lesz vége ennek az egésznek?

Ahogy a tanárok egymás után felálltak, elbúcsúztak és minden jót kívántak a tanítványaiknak, a csarnokon egyre jobban eluralkodott egy szinte áhítatos csend. Kira tudta, hogy mindenki arra gondol, amire ő is. Az iskolák bezárásával lezárták a múltat, végérvényesen tudomásul vették, hogy vége a világnak. Negyvenezer ember maradt a Földön, és nincs köztük egyetlen gyerek sem. És nem is lehet soha többé.

Az utolsó tanítónő halkan beszélt, könnyek között búcsúzott a diákjaitól. A tanárok is átkerülnek a szakképzésbe, új állás, új élet vár rájuk. Ez az utolsó tanárnő Saladinnal együtt az Állatbizottsághoz megy, ahol lovakat, kutyákat és sólymokat fog nevelni. Kira elmosolyodott. Ha Saladin felnő, legalább kutyák lesznek, akikkel játszhat.

Amikor az utolsó tanítónő leült, Hobb szenátor elhagyta a helyét, és a mikrofonhoz lépett. Nyugodtan állt a reflektor fényében, ünnepélyes, gondterhelt arca megtöltötte a csarnokot. Egy pillanatig kivárt, összeszedte a gondolatait, majd égszínkék szemével felnézett a közönségre.

– Ennek nem kellett volna megtörténnie.

A tömeg felmorajlott, mozgolódás hullámzott végig az arénán, ahogy az emberek összesúgtak és egymásra néztek. Kira látta, hogy Marcus rápillant, szorosan megfogta a fiú kezét, és a szemét Hobb szenátorra szegezte.

– Az iskolának nem kellett volna bezárnia – folytatta halkan. – East Meadow-ban alig van húsz iskoláskorú gyerek, de a sziget más részein vannak még többen. Sokkal többen. Egy jamesporti tanyán él tíz, majdnem ugyanolyan fiatal gyerek, mint Saladin. Láttam őket, megfogtam a kezüket. Kértem, hogy jöjjenek be hozzánk ide, ahol biztonságban lennének, ahol a Védelmi Hálózat jobban tud vigyázni rájuk, de ők nem akartak. A felnőttek, a fogadott szüleik nem engedték őket. És alig egy héttel a látogatásom után, mindössze két nappal ezelőtt az úgynevezett Nép Hangja megtámadta azt a tanyát. – Egy pillanatra megállt, összeszedte magát. – Kiküldtünk katonákat, hogy behozzanak mindent, ami megmaradt, de nagyon rosszat sejtek.

Hobb szenátor hologramja közelről nézett le a csarnokra, őszinte tekintete szinte átszúrta őket.

– Tizenegy évvel ezelőtt a Részlegesek megpróbáltak elpusztítani minket, és átkozottul jó munkát végeztek. Erősebbnek és gyorsabbnak építettük őket, hogy mellettünk harcoljanak az Elszigetelési Háborúban. Könnyedén megnyerték azt a háborút, és amikor öt évvel később ellenünk fordultak, nem kellett nekik sok idő, hogy letöröljenek minket a Föld felszínéről, főleg azt követően, hogy ránk szabadították az RM-et. Mi, a túlélők, üres kézzel, testileg-lelkileg összetörve, reményt vesztetten érkeztünk erre a szigetre. De túléltük. Újjáépítettük. Kialakítottunk egy védelmi gyűrűt. Élelemre és oltalomra találtunk, létrehoztuk az energiát, a kormányzást és a civilizációt. Amikor rájöttünk, hogy az RM továbbra is megöli a gyerekeket, bevezettük a Remény törvényt, abból a célból, hogy maximalizáljuk az esélyeinket egy új, RM-rezisztens emberi nemzedék megszületésére. Ennek a törvénynek és fáradhatatlan orvosi csapatunknak köszönhetően napról napra közelebb kerülünk ezen álom megvalósításához.

Hobb szenátor az emelvényen mellette ülő dr. Skousen felé biccentett, majd ismét felnézett.

– De időközben történt valami. Néhányan úgy döntöttek, hogy kiválnak közülünk. Néhányan elfelejtették, hogy az ellenség még mindig ott ólálkodik a kontinensen, figyel minket és vár, és megfeledkeztek arról az ellenségről, amely megtölti körülöttünk a levegőt, amely megtölti a vérünket, amely megöli a gyerekeinket, ugyanúgy, ahogy megölte oly sokunk családját és barátait. Mert egyesek úgy döntöttek, hogy az ellenség maga az a civilizáció, amelyet felépítettünk önmagunk védelmére. Még mindig harcolunk azért, ami a miénk, de most már egymás ellen. Amióta két évvel ezelőtt bevezettük a Remény törvényt, a Hangok, ezek a banditák, ezek a magukat forradalmárnak hazudó gazemberek felégetik a tanyáinkat, kifosztják a boltjainkat, és megölik saját embertársaikat.… Istenem, a saját testvéreiket, szüleiket és gyermekeiket! Mert most már egyetlen család vagyunk, és nem engedhetjük meg magunknak, hogy egymás ellen harcoljunk. Akármi legyen is az indíttatásuk, akármi legyen is a hitük, a Hangok – nevezzük őket a nevükön, ezek a barbárok – egyszerűen be akarják fejezni azt, amit a Részlegesek elkezdtek. De mi nem hagyjuk. – Hobb hangja keményen, az eltökéltség erejével csattant. – Egyetlen nemzet vagyunk, egyetlen nép, egyetlen akarat. – Szünetet tartott, majd folytatta. – Vagy legalábbis annak kellene lennünk. Örülnék, ha jobb hírekkel tudnék szolgálni, de a Védelmi Hálózat tegnap éjjel felfedezte a Hang egyik akciócsoportját, amint kifosztották az egyik raktárunkat. Akarjátok tudni, hogy hol? Ki tudjátok találni, hogy hol?

Néhányan a tömegből bekiabálták a saját tippjeiket, főleg távolabbi tanyákat és halászfalvakat, de a hatalmas holokép csak szomorúan rázta a fejét. Kira ránézett a valóságos emberre, a reflektorfénytől szinte fehérnek ható, viseltes barna zakóban álló apró alakra. Hobb lassan megfordult, ingatta a fejét, ahogy egyre több hely nevét kiabálták a sziget minden sarkából. Megállt, és a padló felé mutatott.

– Itt – mondta. – Nem messze innen, a sorompótól délre, a régi Kellenberg középiskolában. Nem volt erős a támadás, és különösebb vérontás nélkül sikerült megállítanunk, így hát talán nem is hallottatok róla, de akkor is tény, hogy itt jártak, közöttünk. Hányan laknak arra közületek? – Felemelte a kezét, biccentve buzdította a tömegben állókat arra, hogy kövessék a példáját. – Igen, te pont ott laksz, én is pont ott lakom, a közösségünk szívében. A Hang már nem az erdőben húzódik meg, hanem itt van East Meadow-ban, a közvetlen szomszédságunkban. Belülről akarnak szétszakítani minket, de mi nem hagyjuk!

– A Hang ellenzi a Remény törvényt – folytatta Hobb. – Zsarnokságnak, fasizmusnak, irányításnak nevezik. Ti pedig az egyetlen esélyünknek nevezitek. Ti jövőt akartok biztosítani az emberiség számára, ők a jelenben akarnak élni, és megölnek mindenkit, aki próbálja ebben megakadályozni őket. Ez lenne a szabadság? Ha van valami, amit megtanultunk az elmúlt tizenegy év alatt, barátaim, az az, hogy a szabadság felelősség, amit ki kell érdemelni, nem pedig engedély a gondatlanságra és az anarchiára. Ha egy napon a legnagyobb erőfeszítéseink és legmélyebb eltökéltségünk ellenére kudarcot vallunk, annak legyen az az oka, hogy az ellenségeink győztek le minket, nem pedig mi saját magunk!

Kira csendben hallgatott, a beszéd kijózanította. Nem örült annak a gondolatnak, hogy ilyen gyorsan teherbe essen – már alig két éve volt hátra, mielőtt eléri a korhatárt –, de tudta, hogy a Szenátusnak igaza van. A jövő a legfontosabb, és mindenképpen fontosabb annál, hogy egy lány habozik megtenni a következő lépést.

Hobb szenátor hangja halk, komor és elszánt volt.

– A Hang nem ért egyet a Remény törvénnyel, és úgy döntöttek, hogy gyilkossággal, lopással és terrorizmussal fejezik ki az ellenérzésüket. Jogukban áll nem egyetérteni velünk, a gond a módszereikkel van. Volt egy másik csoport, nem olyan régen, amely ugyanezeket a módszereket alkalmazta. Egy olyan csoport, amelynek nem tetszett, ami van, és amely a lázadás mellett döntött. Ők a Részlegesek. A különbség abban áll, hogy a Részlegesek gondolkodásra és érzelmekre képtelen, embertelen gyilkosok. Azért ölnek, mert erre építettük őket. A Hangok emberek, és bizonyos értelemben ettől még veszélyesebbek.

A tömeg morajlott. Hobb szenátor lefelé pillantott, köszörülte a torkát, majd folytatta.

– Van pár dolog, ami fontosabb nálunk – fontosabb a jelen korlátainál és a ma szeszélyeinél. Fel kell építenünk és meg kell védelmeznünk a jövőt. És ha valóra akarjuk váltani ezt a jövőt, abba kell hagynunk a belső harcokat. Véget kell vetnünk a viszálynak, ahol csak nyomára lelünk. Újra meg kell bíznunk egymásban. Ez az egész nem a Szenátusról és a városról, nem a városról és a tanyákról, nem egyik vagy másik kisebb csoportról vagy klikkről szól. Hanem rólunk. Az egész, egybeforrt emberiségről. Vannak odakint néhányan, akik szét akarnak szakítani minket, de mi nem engedjük!

A tömeg ismét felmorajlott, és ezúttal Kira is csatlakozott hozzájuk. Ám miközben kórusban kiáltott a többiekkel, nem tudott szabadulni egy hirtelen félelemérzettől. Mintha jeges ujjak kotorásztak volna az elméjében.

MÁSODIK FEJEZET

– Elkéstél, Walker.

Kira nem vette gyorsabbra a lépteit, végig Jayden arcát nézte, amíg a kocsihoz ért. Annyira hasonlított Madisonra! – Mi van? – kérdezte. – A katonáknak már nem is kell elmenniük a kötelező tanácsülésekre?

– Ezt a hozzáállást pedig külön köszönjük – mondta Jayden, fegyverét a vállára támasztva. – Igazi öröm lesz élvezni a társaságodat és a szellemességedet az úton.

Kira pisztolyként fogta rá a mutatóujját, és hang nélkül arcon lőtte.

– Hova megyünk ezúttal?

– Egy Asharoken nevű kisvárosba. – Jayden felsegítette a fémszekér hátuljára, ahol már tíz másik katona ült két hordozható generátor társaságában, ami azt jelentette, valószínűleg ki kell majd próbálnia a helyszínen néhány berendezést, hátha érdemes elhozni. Két másik civil is helyet foglalt a kocsin, egy férfi és egy nő, nekik feltehetően más jellegű berendezéseket kell majd használniuk a másik generátorral.

Jayden a kocsi peremére támaszkodott.

– Esküszöm, ezen a szigeten vannak a legfurcsább városnevek!

– Látom, medvevadászatra készültök – pillantott rá Kira a katonák rohamkarabélyaira. Mindig volt náluk fegyver, ha kimentek a városból – még Kira vállára is ráakasztottak egyet –, de ma úgy néztek ki, mint akik egyenesen háborúra készülnek. Az egyik katonánál egy hosszú csövet látott, amiről úgy gondolta, rakétavető lehet. Kira talált magának egy üres helyet, leült, a zsákját és az orvosi táskáját a lába mögé tolta. – Banditákkal kell számolni?

– Északi Part – lökte oda Jayden, amitől Kira falfehérré vált. Az Északi Part lényegében teljesen lakatlan volt, vagyis kiválóan megfelelt a Hangnak.

– Valencio, elkéstél! – kiáltotta Jayden, és Kira mosolyogva nézett fel.

– Helló, Marcus.

– Rég nem láttalak. – Marcus mosolya a füléig szaladt, majd felugrott a kocsira. – Bocs a késésért, Jayden. Megbeszélésen voltam, és valamivel súlyosabb lett, mint terveztem. A végére teljesen leizzadtam. Sok szó esett rólad, miközben szenvedélyesen…

– Ugorj egyből arra a részre, hogy az anyámmal voltál – vágott közbe Jayden –, és akkor én egyből rátérhetek arra, hogy elmész a pokolba, és akkor talán elvégezhetjük a munkánkat, ahogyan kell.

– Az anyád tizenegy évvel ezelőtt belehalt az RM-be – mondta Marcus tettetett felháborodással. – Hány éves is voltál akkor, hat? Micsoda szemétség lenne tőlem!

– A te anyád pedig már amúgy is a pokolban van – vágta rá Jayden –, így hát biztos hamarosan viszontlátod. Hagyjuk már az egészet a fenébe. Barom.

Kira megrezzent a sértéstől, de Marcus csak vigyorgott, és végigmérte a többieket a kocsin.

– Tíz katona, mi? Hová lesz a kirándulás?

– Északi Part – mondta Kira.

Marcus füttyentett.

– Én meg még aggódtam, hogy nem lesz benne semmi élvezet. Gondolom, minden más helyet már rendesen megtisztítottunk, nem? – A kocsi másik végében ülő két civilre nézett. – Elnézést, nem ismerem fel egyiküket sem.

– Andrew Turner – nyújtotta a kezét a férfi. Idősebb volt, a negyvenes évei végén járhatott, ritkuló haján átütött enyhén napbarnított fejbőre. – Villanyszerelő.

– Örvendek – rázta meg a kezét Marcus.

A nő elmosolyodott és integetett.

– Gianna Cantrell. Számítástechnikával foglalkozom. – Ő is idősebb volt, de Turnernél fiatalabb. Kira úgy harmincötnek nézte, elég idősnek ahhoz, hogy már jóval a Szakadás előtt számítástechnikával foglalkozzon. Kira a hasára pillantott, reflexszerűen, amit csak akkor vett észre magán, amikor már megtörtént, de persze a nő nem volt terhes. A kármentő akciók túl veszélyesek voltak ahhoz, hogy egy gyerek életét kockára tegyék, biztos két ciklus között járt.

– Érdekes a csapat összetétele – állapította meg Marcus. Jaydenre nézett. – Mi az ábra?

– A bakák pár napja már átnézték – mondta Jayden. – Rendelőt, gyógyszertárat és „meteorológiai állomást” jelentettek, bár utóbbin ki tudja, mit értenek. Úgyhogy most mehetek vissza guberálni. Képzelheted, mekkora gyönyör ez nekem. – Átment a kocsi elejéhez, és felmászott a vezető, egy fiatal lány mellé, akit Kira már látott párszor. Még egy-két éve hátravolt a terhességi korhatárig, vagyis alkalmas az aktív szolgálatra. – Rajta, Yoon, csapj a lovak közé!

A lány megrántotta a gyeplőt, és rákiáltott a négyes fogatra – a Védelmi Hálózatnak volt ugyan pár elektromos autója, de egyik sem elég erős ahhoz, hogy elbírjon egy ilyen súlyos terhet. Az energia drága volt, a ló olcsó, így hát a legjobb elektromos motorokat más célokra tartották fent. A szekér megmozdult, és Kira Marcus háta mögé nyúlva belekapaszkodott a kocsi oldalába. Marcus közelebb nyomult hozzá.

– Szia, bébi.

– Szia.

Andrew Turner rájuk bámult.

– Guberálni?

– Ez csak szleng, az olyan kármentő akciókra, amelyekre a magukhoz hasonló szakértőket visznek bakák helyett. – Kira a férfi napbarnított bőrére nézett. – Maga még nem vett részt ilyenben?

– Az első időkben sok kármentésben vettem részt, mint bárki más, de úgy egy év után kizárólag napelemekkel kellett foglalkoznom.

– A guberálás könnyű ügy – mondta Marcus. – Az Északi Part kissé ijesztő, de nem lesz semmi baj. – Körbenézett, és elmosolyodott. – Viszont a településen kívül nem valami nagyszerűek az útviszonyok, úgyhogy addig élvezze a sima utat, amíg kitart.

Egy ideig csendben haladtak. A szél átfújt a nyitott szekéren, és Kira lófarkát egyenesen Marcus felé csapta. A lány előrehajolt, összekuszált haját a férfi arcának irányította, és nevetett, ahogy az próbálta elterelgetni. Marcus csiklandozni kezdte, mire Kira hirtelen megugrott, és nekiütközött a mellette ülő katonának. Az félszegen mosolygott rá – vele egykorú fiú lehetett, akin látszott, mennyire örül, hogy egy lány gyakorlatilag az ölében ül, de nem szólt semmit. Kira gyorsan visszavonult a helyére, és próbálta nem elnevetni magát.

– Utolsó jelzőpont! Felfelé nézni! – kiáltotta a parancsot a Kira mellett ülő katona. A szekéren a katonák kissé kihúzták magukat, kicsit szorosabban fogták a kezükben a fegyverüket, és sasként figyelték az épületeket, amelyek mellett elhaladtak.

Kira megfordult, nézte, ahogy elgördül a nagy, üres város – üresnek látszott, és valószínűleg az is volt, de az ember sosem lehet elég óvatos. A jelzőpontok határolták be az East Meadow peremét, illetve azt a területet, amelyet a katonai járőrök képesek voltak ellenőrizni, de távolról sem a város tényleges szélét. A régi világbeli város minden irányban mérföldeken át terült el, szinte a sziget egyik partjától a másikig. A túlélők többsége East Meadow-ban vagy a nyugati katonai támaszponton lakott, de a szigeten szétszóródva fellelhetők voltak fosztogatók, csavargók, banditák, és még akár náluk is rosszabbak. Mostanra a Hang vált a legfőbb félelmükké, de korántsem csak ők jelentettek veszélyt.

Még itt, East Meadow-n kívül is forgalmas és viszonylag nyitott volt az út. Persze, volt rajta szemét, por, falevél és más természetes hulladék, de a rendszeres közlekedésnek köszönhetően viszonylag kevés növény repedeztette meg az aszfaltot, és a szekér csak ritkán huppant meg egy nagyobb kátyún vagy keréknyomon. Az útszegélyen túl már más volt a helyzet: a tizenegy évnyi elhagyatottságtól a város lepusztult, a házak romba dőltek, a járdák megrepedtek és megrogytak a fák gyökereitől, a kúszó gazoktól és a szőnyegként mindent elfedő fojtóbabtól. Megszűntek a pázsitok, eltűntek a kertek, minden ablakból kitört az üveg. Még a főútnál ritkábban járt mellékutakat is zöld csíkok szelték keresztbe-kasul. Az anyatermészet lassanként visszakövetelte mindazt, amit a régi világ ellopott tőle.

Kira bizonyos tekintetben örült neki. Senki se parancsolgasson a természetnek.

Még egy ideig csendben haladtak, majd az egyik katona északra mutatott, és felkiáltott.

– Bozótpatkány!

Kira megfordult az ülésén, végigpásztázta a várost, majd a szeme sarkából villanásnyi mozgást észlelt – egy iskolabuszt, amelynek az oldalairól számos kacat lógott le, a tetején pedig dobozok, rekeszek, zsákok és bútordarabok tornyosultak, és mindezt több száz méternyi kötéllel bizonytalanul rögzítették. Mellette egy férfi az egyik parkoló autó tartályából szivattyúzta ki a benzint, a közelében pedig két tinédzser állt, Kira tizenöt-tizenhét évesnek tippelte a korukat.

– Haver, ez még benzint használ! – kiáltott fel Marcus.

– Talán talált egy módot a szűrésére. – Gianna érdeklődően nézte a buszt. – A külső közösségeknél sokan csinálják. Persze tönkreteszik vele a motorokat, de nem úgy néz ki, hogy egyhamar kifogynánk belőlük.

– Mennyivel egyszerűbb lenne beköltöznie a városba – szólt hozzá Turner. – Lehetne saját háza, kaphatna tőlünk áramot, védelmet, és… hát, mindent.

– Mindent, kivéve a könnyű mozgás lehetőségét – jegyezte meg Gianna. – Meg a névtelenséget és a szabadságot…

– Szabadságot? Ezt meg hogy érti? – kérdezte a Kira mellett ülő katona, akinek az azonosítóján a BROWN név volt olvasható. – Szabadok mi vagyunk, amije neki van, az anarchia.

– Hát akkor a biztonságot – vont vállat Gianna.

Brown közlegény megemelte a puskáját.

– Akkor ez micsoda?

– Elsőként a nagyobb közösségek estek el a Részlegesek lázadása idején – magyarázta Gianna. – A városok könnyű célpontként szolgálnak, és ha a Részlegesek, akárhol legyenek is most, kifejlesztenék az RM egy új törzsét, amely képes megtörni a mi immunitásunkat, nem sokra mennénk ellene a lőfegyvereinkkel. És akkor éppen egy East Meadow-féle helyen élni lenne a legrosszabb.

– Hát, köszönöm szépen – mondta Brown. – Örülök, hogy ilyen nagyra értékelik az életem kockáztatását.

– Nem azt mondom, hogy nem értékeljük – válaszolta Gianna –, hanem csak azt, hogy… hát, szóval pontosan azt, amit mondtam. Nyilvánvalóan én is azt választottam, hogy East Meadow-ban élek. Csak arra akartam rámutatni, hogy ő miért dönthetett másképp.

– Valószínűleg Hangos – morogta egy másik katona. – Kémet, gyilkost, vagy a fene tudja, mit nevel ezekből a gyerekekből.

Brown közlegény lehurrogta, Kira pedig elfordult, nem foglalkozott velük tovább, és érezte arcán a szél fúvását. Egy életre elégszer hallotta már ezeket a vitákat. Meleg volt ugyan, de a szél kellemessé tette az időt, és Kira mindig örült, ha hozzábújhatott Marcushoz. Az éjszakára és a délelőttre gondolt, a halott gyerekre és mindenféle másra. Hogyan is szokta mondani az apám? A megpróbáltatásaim erősebbé tesznek.

A megpróbáltatásaim erősebbé tesznek.

HARMADIK FEJEZET

Több óra is eltelt, mire elértek Asharokenbe, és az ég már kezdett szürkülni. Kira remélte, hogy hamar végeznek a kármentő akcióval, és a parttól távolabb tudnak majd letáborozni. Asharoken nem annyira város volt, mint inkább környék, amelyet házak, utak és épületek töretlen sora kötött össze a sziget többi részével, de Kira azonnal megértette, miért kerülték el olyan sokáig a közkatonák – vékony földnyelvként nyúlt a szigettől északra, egyik oldalán a Sound tengerszorossal, a másikon egy öböllel. Az emberek már egy parttól is idegesek voltak, kettő szinte túl sok volt nekik.

A szekér megállt egy kis állatorvosi rendelő előtt, és Marcus felmordult.

– Azt nem említetted, hogy kutyaklinikáról van szó, Jayden. Mit találhatunk itt?

Jayden leugrott a kocsiról.

– Ha tudnám, elhoztam volna én magam, amikor két nappal ezelőtt itt jártam. A bakák gyógyszereket és röntgengépet jeleztek. Most rajtatok a sor.

Marcus lehuppant az utcára, majd Jaydennel egyszerre nyújtották fel a kezüket Kira felé. A lány csintalanul mindkettőt elfogadta, és mosolygott magában, miközben a férfiak mogorván lesegítették.

– Sparks, Brown, ti mentek előre! – csattant Jayden parancsa, mire a katonák fele leszállt a szekérről, maguk után húzva az egyik generátort. – Patterson, te és a csapatod biztosítjátok a területet, gondoskodtok a védelméről, és átkíséritek az orvosokat a következő helyszínre. Mintha járt volna itt valaki tegnap óta, nem akarom, hogy meglepetés érjen minket!

– Járt itt valaki? – kérdezte Kira. – Honnan tudod?

– Van hozzá szemem és eszem – válaszolta Jayden. – Valószínűleg csak egy bozótpatkány, de ezen az átkozott Északi Parton nem kockáztatok. Nos, nyuszikák, ha találtok valami hasznosat, készítsétek elő a szállításhoz, visszafelé eljövünk érte. Én a hármas számú helyszínhez megyek a csapatommal. Patterson, tizenöt percenként jelezz! – Visszamászott a szekérre, és rákiáltott a kocsisra. – Indulás!

A szekér meglódult észak felé. Kira átvetette a vállán az orvosi táskáját, és körbenézett: Asharokent teljesen elfedte a fojtóbab, mint a többi kis várost, de a Long Island Sound csendesen áztatta a partot, és az ég tiszta és nyugodt volt.

– Szép kis városka – mondta Kira.

– Felfelé nézni! – szólalt meg Patterson. A többi katona szétszóródott, lassan kialakítottak egy védővonalat a rendelő körül, miközben Sparks és Brown szemvonalig emelt karabéllyal közelítettek az omladozó épülethez. Kirát lenyűgözte a mozgásuk, ahogy az egész testük fordult, emelkedett és süllyedt, hogy a szemvonal sziklaszilárd maradjon – mintha a fegyvereik valami láthatatlan sínen feküdtek volna, miközben a katonák szabadon mozogtak körülöttük. A rendelő eleje nagyrészt üvegből állt, ami mostanra összetört és belepte a fojtóbab, de a középső betonoszlopon látható volt a kármentő csapat világos narancsszínű jelzése. Kira elég akcióban vett részt ahhoz, hogy felismerje a jelek többségét, de ezt látta a leggyakrabban: „részben katalogizálva, visszatérni orvosi csapattal”. Sparks és Brown tökéletes összhangban fedezték egymást a behatolásnál, ahogy áthaladtak az omladékon és a növényzeten. Patterson óvatosan felmászott a tetőre, a széleknél, ahol biztonságosan meg tudott támaszkodni, és elfoglalt egy magaslati megfigyelőállást.

Miközben a katonák biztosították az épületet, Kira és Marcus kipróbálták a generátort. Nehéz szerkezet volt, az egyik oldalán két kerékkel, az alján a masszív akkumulátorral és egy kézi karral, míg felül egy kisebb napelemmel és számtalan feltekert huzallal és dugóval. Minden kármentő akcióban részt vettek orvosok a munkások biztonsága érdekében, de ha a bakák megjelöltek egy orvosi berendezést, magukkal vitték a generátorokat, hogy az orvosok bekapcsolhassák, kipróbálhassák és eldönthessék, érdemes-e visszavinni. A sziget már így is túlcsordult a szeméttől, nem volt semmi értelme olyan kacatokkal megtömni East Meadow-t, amit még csak használni sem tudnak.

Az utca tele volt parkoló autókkal, a fényezésük megrozsdásodott, a kerekeik leeresztettek, az ablakaik kitörtek a több évnyi elhanyagoltságtól és az elemek hatásától. Az egyikben iszonytató csontváz vigyorgott a vezetőülésről – az RM áldozata volt, megpróbált elhajtani a világvége elől. Vajon hová ment volna, gondolkodott el Kira. Még a felhajtójáról sem jutott ki.

Jó két perccel később Brown ismét kinyitotta az ajtót, és intett, hogy bemehetnek.

– Tiszta a levegő, de vigyázzanak! Úgy nézem, valami vadkutyák ütöttek itt tanyát.

Marcus elvigyorodott.

– Hűséges kis jószágok. Biztos imádták az állatorvost.

– Indítsuk be – bólintott Kira.

Marcus hátradöntötte a generátort a kerekein, és lassan betolta, de Kira észrevette, hogy Brown felhúzta a maszkját, és megállt, hogy ő is előkészítse a sajátját, egy összehajtott szövetkendőt, amelyet átitatott öt csepp mentollal. A hátramaradt tetemek már évekkel ezelőtt elrohadtak, mint az a csontváz az autóban, de egy kutyafalka behordhatott dögöket, nem is beszélve a pézsmaillatról, a vizeletről, az ürülékről és még ki tudja, mi mindenről. Kira átkötötte a kendővel az orrát és a száját. Ahogy belépett, látta, hogy Marcus öklendezve keresi a maszkját a zsebében.

– Jobban oda kéne figyelned – szólt oda halkan, ahogy elment mellette a hátsó terem felé. – Én csak élénk mentaszagot érzek.

A gyógyszerraktár rendesen fel volt szerelve, és úgy látszott, még nem rabolták ki – bár valaki nyilvánvalóan nemrég átkutatta, lábnyomokat hagyva maga után a vastag porrétegben. Valószínűleg a bakák, gondolta Kira, bár még sosem látott olyat, hogy egy baka ténylegesen átnézze a gyógyszereket.

Kira elkezdett rendezkedni a pulton, az egyik részt a megtartandóknak, a másikat a megsemmisítendőknek tartotta fenn. A kármentés volt az egyik első dolog, amire kiképezték a gyakornokokat: melyik gyógyszer meddig tartható el, és melyek azok, amelyek már túlságosan megromlottak. Lejárt gyógyszert vinni East Meadow-ba még annyira sem volt szabad, mint használhatatlan gépeket, nem azért, mert helyet foglaltak el, hanem a veszély miatt. Az orvosok voltak a teljes emberiség gondviselői, semmiképp nem engedhették meg, hogy valaki rossz tablettát vegyen be, vagy pláne, hogy egy nagy adag leselejtezett gyógyszer bejusson a talajvízbe. Jóval biztonságosabb és könnyebb is volt itt, helyben szétválogatni, és pont az ilyen esetek miatt tanulták meg kezelni az állatgyógyszereket is, elvégre egy kutyának való antibiotikum végső soron mégiscsak antibiotikum – jelentős gyártókapacitás híján a szigetlakóknak mindenre szükségük volt, amit találtak. Kira már szép hatékonyan válogatott a szekrényekben, amikor betántorgott Marcus, akinek végre sikerült felvennie a maszkját.

– Olyan itt a szag, mint egy kriptában!

– Mert az is, kripta.

– És nem az állatok a legrosszabbak – folytatta Marcus –, bár esküszöm, ilyen bűz keltéséhez egy egész kutyatársadalomnak kell itt élnie. – Kinyitott egy másik szekrényt, és elkezdte rádobálni a gyógyszereket Kira kupacaira. Pontosan tudta, melyik hová való, oda sem kellett néznie. – Nem, a legrosszabb a por. Nem tudom, mi mást viszünk még el innen, de hogy én a tüdőmben hozok magammal vagy fél kiló port, az biztos.

– Ez majd erősíti a jellemét – próbálta Kira nevetve utánozni Hardy nővért. – Gyakornok, én már kilencmilliárd kármentő akcióban vettem részt, magának is meg kell tanulnia kezelni a helyzetet. A hullapor belégzése jót tesz az egészségének, megmozgatja a veséjét!

– A kármentés nemcsak maguknak hasznos – replikázott Marcus Hobb szenátor tökéletes imitálásával –, hanem az egész emberiség túlélése szempontjából is nélkülözhetetlen! Gondoljon csak bele, micsoda szerepet játszik a történelemkönyv eme dicsőséges új oldalán!

Kira hangosan felnevetett – Hobb mindig a „történelemkönyv új oldalát” emlegette. Mintha elég lett volna folytatni az írást, és akkor a könyv sosem ér véget.

– Az eljövendő nemzedékek áhítattal tekintenek majd vissza azokra az óriásokra, akik megmentették az emberi fajt – folytatta Marcus –, akik legyőzték a Részlegeseket, és akik egyszer s mindenkorra megszüntették az RM-et. Akik számtalan csecsemő életét mentették meg, és… – Hirtelen megakadt a szava, elfogta valami kényelmetlen érzés, és mindketten csendben folytatták a munkát. Egy idő után ismét Marcus szólalt meg.

– Azt hiszem, idegesebbek, mint amennyire mutatják. A gyűlésen nem ejtettek róla szót, de tényleg arról beszélnek, hogy még lejjebb vinnék a terhességi korhatárt.

Kira abbahagyta, amit csinált, a keze is megállt a levegőben, és sürgetően nézett rá.

– Komolyan mondod?

– Útközben hazafelé találkoztam Isolde-dal – bólintott Marcus.
– Azt mondta, van egy új mozgalom a Szenátuson belül, amely szerint a statisztika fontosabb, mint az elemzés. Úgy vélik, nem gyógymódot kell keresnünk, hanem csak elegendő gyereknek kell születnie ahhoz, hogy elérjük az immunitás százalékát.

Kira a férfi felé fordult.

– Már elértük az immunitás százalékát. Nulla egész négy tized százalék azt jelenti, hogy minden kétezer-ötszázadik gyermeknek immúnisnak kellene lennie, és mi ennek már a kétszeresét is meghaladtuk.

– Tudom, hogy baromság – mondta Marcus –, de még az orvosok is kezdenek hajlani rá, elvégre a több kisbaba nekik mindenképpen jól jön. Többet tudnak tanulmányozni.

Kira visszafordult a szekrényéhez.

– Azzal már tizenhétre vinnék le. Isolde tizenhét éves… mihez fog kezdeni? Nem áll készen a terhességre.

– Találnak egy donort…

– Ez nem egy társkereső szolgáltatás – vágott közbe Kira nyersen –, hanem egy tenyésztőprogram. Lehet, termékenységet ösztönző szereket tesznek a víztartályba. Egyáltalán nem lepne meg, ha már meg is történt volna. – Mérgesen vette ki a dobozokat a szekrényből, úgy csapta le őket a megtartandó kupacba, vagy teljes erővel hajította ki őket a szemétbe. – Ne is gondolj szerelemre, szabadságra, választásra, csak ess szépen teherbe, és mentsd meg végre ezt az átkozott világot!

– Nem tizenhét lesz – mondta Marcus halkan. Egy ideig a falat nézte, miközben Kira érezte, hogy görcsbe rándul a gyomra, mert már sejtette, mit fog mondani. – Isolde szerint arról szavaznak a Szenátusban, hogy tizenhat évre csökkentsék a terhességi korhatárt.

Kira megdermedt, szóhoz sem jutott a hányingertől. A terhességi korhatár nem korlátozás volt, hanem szabály: egy bizonyos kortól kezdve a törvény előírta, hogy minden nő a lehető leggyorsabban terhes legyen, sőt a lehető leggyakrabban legyen terhes.

Már két éve tudtam, hogy ez lesz, amióta bevezették ezt a szabályt, gondolta Kira. Két éve készülhettem rá lelkileg, de mégis… azt hittem, van még két évem. Állandóan lejjebb viszik. Kizárt, hogy fel lennék erre készülve.

– Az egész egy baromság – mondta Marcus. – Baromság és igazságtalanság, és tudom… és el tudom képzelni, milyen érzés. Szörnyű ötlet, és remélem, minél hamarabb elvetik.

– Köszönöm.

– De mi van, ha mégsem?

Kira köhögött, és lecsukta a szemét.

– Ne most, Marcus.

– Én csak azt mondom, hogy… el kellene gondolkodnunk rajta, ha a törvény életbe lép – mondta gyorsan. – Ha nem döntesz magadtól, ők majd egyszerűen csak…

– Azt mondtam, ne most! – vágta rá Kira. – Nem ez a megfelelő idő, nem ez a megfelelő hely, a körülmények még csak nem is hasonlítanak ahhoz, amikor erről el akarok beszélgetni!

– Én nemcsak a szexről beszélek – mondta Marcus. – Hanem házasságról. – Közelebb lépett hozzá, elcsendesedett, és a plafonra nézett, mielőtt folytatta. – Kira, tizenhárom éves korunk óta tervezzük… hogy együtt leszünk gyakornokok, hogy együtt fogunk dolgozni a kórházban, és hogy összeházasodunk… Te is így gondoltad…

– Nos, most már nem gondolom így! – csattant fel Kira. – Nem állok készen ilyen döntések meghozatalára, érted? Nem vagyok rá készen most sem, és rohadtul nem voltam rá kész tizenhárom évesen. – A szekrény felé fordulva káromkodott egyet halkan, majd az ajtó felé indult. – Muszáj kimennem a levegőre.

Odakint lehúzta a maszkját, és hosszú, mély levegőket vett. Az a legrosszabb az egészben, hogy teljesen megértem őket.

Hirtelen narancssárga villanás gyújtotta meg a fákat északon, egy másodperccel később pedig fülsüketítő üvöltés hallatszott. Kira érezte, hogy áthalad rajta a lökéshullám, és megcsavarja a beleit. Alig volt ideje felfogni a látványt és a robbanás zaját, amikor visszatért a hallása. A katonák kiabáltak.