A fordítás alapját képező kiadás:

Arkagyij & Borisz Sztrugackij

Obitajemüj osztrov

Izdatyelsztvo ASZT, 2000

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Weisz Györgyi

Szerkesztette:

Kolonics Gabriella

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Sallai Péter

ISBN 978-615-5158-62-9

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 1969 by Arkagyij & Borisz Sztrugackij

© Hungarian translation 2009, Weisz Györgyi

© Hungarian edition 2009, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

ELSŐ RÉSZ

ROBINSON

1

MAKSZIM KINYITOTTA az ajtót, kihajolt, és gyanakodva felnézett az égre. Az égbolt itt alacsony volt, és valahogy keménynek tűnt, hiányzott az a könnyű átlátszóság, amely a világűr végtelenségére, a lakott világok sokaságára utal, igazi bibliai keménységet ontott, sima volt és áthatolhatatlan. Ez a kemény valami kétségtelenül a helyi Atlasz hatalmas vállaira támaszkodott, és egyenletesen foszforeszkált. Makszim kereste az égen a lyukat, amelyet hajója ütött, de nem volt ott semmiféle lyuk, csak két nagy fekete paca folyt össze, mint tuscsöppek a vízben. Makszim kitárta az ajtót, és leugrott a magas, száraz fűbe. A levegő forró és sűrű volt, por, ócskavas, eltaposott növények és élet szagát árasztotta. Régi és érthetetlen halál szaga is érződött. A fű derékig ért, a közelben cserjés sötétlett, valamiféle satnya, girbegurba fák meredeztek. Csaknem olyan világos volt, mint teliholdas éjszakán a Földön, de hiányzott a holdfény ködös kéksége, minden szürke, poros, lapos volt. A hajó egy lankás falú, hatalmas kráter mélyén állt; a táj körben érzékelhetően emelkedett az elmosódott peremű horizont felé, és ez furcsa volt, mivel valahol a közelben nagy és nyugodt folyó hömpölygött. Nyugat felé folyt, fölfelé az emelkedőn.

Makszim körüljárta a hajót, tenyerét végighúzva hűvös, kissé nedves oldalán. Ott, ahol számított rá, meg is találta a becsapódások nyomát. Mély, kellemetlen horpadás az indikátorgyűrű alatt – ez akkor keletkezett, amikor a hajó hirtelen megugrott, annyira oldalra billent, hogy a kiberpilóta megsérült, így Makszimnak gyorsan át kellett vennie az irányítást. Kicsorbult a jobb oldali kamera melletti rész – ez tíz másodperccel később történhetett, amikor a hajó az orrára bukott és félig megvakult. Makszim megint felnézett a zenitre. A fekete pacnik már alig látszottak. Meteoritvihar a sztratoszférában, a valószínűsége nulla egész nulla-nulla… De minden lehetséges esemény megtörténik egyszer…

Makszim bemászott a kabinba, átkapcsolt automatikus helyreállításra, működésbe helyezte az expressz-laboratóriumot, és elindult a folyóhoz. Ez most természetesen kaland, de azért csak rutin marad. Nálunk, az SZKCS-ben még a kalandok is rutinügyek. Meteorvihar, sugárveszély, baleset leszálláskor. Baleset leszálláskor, meteorvihar, sugárveszély… A test kalandjai.

A magas, törékeny fű zizegett és ropogott a lába alatt, szúrós magok akaszkodtak a sortjába. Apró rovarok felhője keringett zúgva az arca előtt, azután elmaradt. Komoly, felnőtt emberek nem mennek a Szabad Kutatások Csoportjába. Megvannak a maguk komoly és felnőtt ügyei, ők tudják, hogy ezek az idegen bolygók lényegében eléggé egyformák és fárasztóak. Egyformán fárasztóak. Fárasztóan egyformák… Persze, ha húszéves vagy, ha lényegében nem értesz semmihez, ha fogalmad sincs róla, mihez szeretnél érteni, ha még nem tanultad meg becsülni legfőbb kincsedet, az időt, ha nincs és a láthatáron sincs nyoma semmiféle különleges tehetségednek, ha létezésedet most, húszévesen, akárcsak tíz évvel ezelőtt, nem a fejed, hanem kezed-lábad uralja, ha annyira primitív vagy, hogy azt képzeled, az ismeretlen bolygókon valami olyan kincsre bukkanhatsz, amilyen a Földön nincs, ha… ha… ha… Nos, akkor természetesen fogd a katalógust, nyisd ki találomra, bökj rá az egyik sorra, és már repülhetsz is. Fedezd fel a bolygót, nevezd el saját magadról, derítsd fel fizikai jellemzőit, birkózz meg a szörnyetegekkel, már ha akadnak ott ilyenek, vedd fel a kapcsolatot, már ha van kivel, robinsonkodj egy keveset, ha nem találsz ott senkit… És nem arról van szó, hogy mindez felesleges lenne. Köszönetet mondanak neked, azt mondják, erőd szerint hozzájárultál a kutatáshoz, részletes beszámolóra hív meg magához valamilyen tekintélyes szakember… Az iskolások, főleg a bukdácsolók és persze alsó tagozatosok tisztelettel néznek majd rád, de ha a tanároddal találkozol, ő csak annyit kérdez: „Még mindig az SZKCS-nél vagy?” – és rögtön másra tereli a szót. Arca pedig bűntudatos és szomorú lesz, mert önmagát hibáztatja azért, hogy még mindig az SZKCS-nél vagy. Apád hümmög és bizonytalanul valamilyen laboránsi állást kínálgat, anyád azt mondja: „Makszim, hiszen ügyesen rajzoltál gyerekkorodban…” Jenny pedig így szól: „Ismerkedjetek meg, ő a férjem.” És mindenkinek igaza lesz, mindenkinek, téged kivéve. És visszamész az SZKCS Igazgatóságára, igyekszel rá sem nézni a két hozzád hasonló balfácánra, akik a katalógust bújják a szomszéd polcnál. Fogod a következő kötetet, találomra felnyitod, ráböksz az ujjaddal…

Mielőtt leereszkedett volna a partfalon a folyóhoz, Makszim körülnézett. Mögötte felállt, kiegyenesedett az általa letaposott fű, az ég hátterén feketélltek a göcsörtös fák, és világított a hajó nyitott ajtaja. Minden teljesen megszokott volt. Na jó, mondta magának Makszim. Hát csak legyen… Jó lenne felfedezni egy civilizációt – hatalmasat, ősit, bölcset. És emberit… Leereszkedett a vízhez.

A folyó valóban nagy volt, lassú, és szabad szemmel is látható volt, hogy kelet felől ereszkedik le, és nyugatra tartva fölfelé folyik. (Ugyancsak jókora lehet itt a refrakció!) Látszott, hogy a másik part lankás, sűrű cserje nőtte be, és egy kilométernyire, följebb a folyás mentén, valamiféle oszlopok és görbe gerendafélék állnak ki a vízből, elferdült rácsos szerkezetek, burjánzó növényekkel borítva. Civilizáció, gondolta Makszim különösebb lelkesedés nélkül. Köröskörül sok vas jelenléte volt érezhető, meg még valami kellemetlen, fullasztó dolog, és amikor vizet mert a tenyerébe, megértette, hogy az sugárzik, eléggé erősen és ártalmasan. A folyó radioaktív anyagokat hozott kelet felől, és Makszim számára világossá vált, hogy ettől a civilizációtól nem sok hasznot lehet várni, hogy jobb fel sem venni velük a kapcsolatot. El kell végezni a szabványos vizsgálatokat, és egykettőre, észrevétlenül elhúzni innen a bolygó egyenlítőjének síkjában, a Földön pedig átadni az anyagokat a Galaktikus Biztonsági Tanács komoly, sokat tapasztalt öregurainak, és sürgősen elfeledkezni az egészről.

Megvetően lerázta ujjairól a vizet, beletörölte őket a homokba, azután leguggolt, és gondolkodni kezdett. Megpróbálta maga elé képzelni ennek a nyilván nem túl szerencsés bolygónak a lakóit. Valahol az erdőn túl volt egy város, aligha szerencsés város: mocskos üzemek, lerobbant reaktorok, amelyek a folyóba ürítik radioaktív hulladékukat, csúf, elvadult, vasfedelű házak, sok fal és kevés ablak, a házak között szennyes átjárók, teli szeméttel és elhullott háziállatokkal, a város körül mély árok és felvonóhidak… bár nem, ez még a reaktorok ideje előtt volt. És az emberek. Megpróbálta maga elé képzelni ezeket az embereket, de nem sikerült. Csak annyit tudott, hogy nagyon sok ruhát viseltek, valósággal be voltak csomagolva a durva, vastag anyagokba, és magas, fehér gallért viseltek, amely az állukig ért… Azután meglátta a nyomokat a homokban.

Meztelen lábak nyomai voltak. Valaki leereszkedett a meredélyen, és belement a folyóba. Valaki, akinek széles, súlyos a lábfeje, esetlen, ügyetlen – de kétségkívül humanoid, akinek a lábain hat-hat ujj van. Nyögdécselve és bukdácsolva mászott le a meredélyen, átbotorkált a homokon, belecsobbant a radioaktív vízbe, fújtatva és prüszkölve átúszott a másik partra, a nádasba. Le sem véve a magas, fehér gallért…

Hirtelen vakító, kék villanás ragyogta be az egész környéket, mintha villám csapott volna le, és nyomban dörrenés, robbanás hangja dübörgött végig a partfal fölött. Makszim felugrott. Fentről száraz föld záporozott, valami félelmetes süvítéssel a magasba emelkedett, majd a folyó közepére zuhant, fehér párával elegyedő szökőkutat zúdítva a magasba. Makszim rohanva igyekezett felfelé a meredélyen. Tudta már, mi történt, csak nem értette, miért, és nem csodálkozott, amikor azon a helyen, ahol az imént még hajója állt, most forró füst fölfelé tekergő oszlopát látta, amely gigantikus dugóhúzóként tekeredett a foszforeszkáló, kemény égbolt felé. A hajó fellángolt, lilás fénnyel izzott a keramitborítás, körülötte vidáman égett a száraz fű, a cserjés, füstölgő lángnyelvek lepték el a göcsörtös fákat. A kemény hőség az arcába csapott, Makszim a tenyerével eltakarta arcát, hátrált egy lépést a lejtőn – majd még egyet, majd még egyet, és még és még… Hátrált, de könnyező szemét nem vette le erről a felségesen gyönyörű, bíbor és zöld szikrákat szóró, lángoló fáklyáról, erről a váratlanul keletkezett vulkánról, a felszabadult energia értelmetlen tombolásáról.

De hát hogyan… – gondolta elveszetten. Jött egy nagy majom, látta, hogy nem vagyok itt, bemászott, felszedte a padlózatot – magam sem tudom, miként kell ezt csinálni, de ő rájött, találékony egy majom volt, hatujjú – szóval fölszedte a padlózatot… Mi is van a hajókban a padlózat alatt? Szóval megtalálta az akkumulátorokat, fogott egy nagy követ – és durr! Egy nagyon nagy követ, vagy három tonna súlyút, és lendületből odavágott… Jól megtermett majom lehetett… Jól megadta a hajómnak a kockaköveivel – kétszer a sztratoszférában, na meg itt… Elképesztő história. Azt hiszem, ilyen még nem volt. De most mit csináljak? Persze hamarosan keresni kezdenek majd, de arra aligha gondolnak, hogy ilyesmi megeshet, hogy a hajó elpusztult, de a pilóta él… Most mi lesz? Mama… Apa… A tanárom…

Hátat fordított a tűznek, és elindult. Gyorsan haladt a folyó mentén; köröskörül mindent vörös fény árasztott el, a fűben előtte ingadozott: hol összezsugorodott, hol kinyújtózott az árnyéka. Jobbra ritkás, korhadás szagát árasztó erdő húzódott, a fű lágy és nedves lett. Két nagy éjszakai madár csapott fel a lába alól lármásan, és alacsonyan a víz felett átrepült a másik partra. Átvillant az agyán, hogy a tűz utol is érheti, és akkor úszva kell haladnia, ami nem lesz túl kellemes; de a vörös fény hirtelen elhalványult, majd kihunyt, és Makszim megértette, hogy a tűzvédelmi berendezés, vele ellentétben, mégiscsak felfogta, miről van szó, és a rá jellemző alapossággal eleget tett feladatának. Élénken maga elé képzelte a forró roncsok közt hányódó, füstös, félig megolvadt ballonokat, amint kibocsátják az oltóanyag súlyos felhőit, és rendkívül elégedettek magukkal…

Nyugalom, gondolta. Az a legfontosabb, hogy ne kapkodjak fejetlenül. Időm van. Őszintén szólva, rengeteg időm van. A végtelenségig kereshetnek: hajóm nincs, engem meg lehetetlen megtalálni. És amíg meg nem értik, mi történt, amíg végleg nem biztosak a dolgukban, semmit nem mondanak a mamának… Én meg majd kitalálok itt valamit.

Elhaladt egy kisebb, hűvös ingovány mellett, átgázolt a bokrokon, és egy úton találta magát, amely az erdőbe vezetett. A betonlapokon lépkedve odament a meredély széléhez, és rozsdás, gyommal benőtt rácsozatot pillantott meg, valamilyen óriási rácsszerkezet maradványait félig a vízbe süllyedve, a másik parton pedig a fénylő égbolt alatt alig kivehetően az út folytatását. Nyilvánvalóan híd állt itt valamikor. És ez a híd nyilvánvalóan útjában volt valakinek, aki lerombolta, bele a folyóba. Ettől persze sem szebb, sem használhatóbb nem lett. Makszim leült a meredély szélére, és lelógatta a lábát. Megfigyelte magát, meggyőződött róla, hogy nem vesztette el a fejét, és töprengeni kezdett.

A legfontosabbra rábukkantam. Tessék, itt egy út. Rossz, durva, ráadásul régi, de mégiscsak út, és az utak valamennyi lakott bolygón elvezetnek azokhoz, akik építették őket. Mire van szükségem? Táplálékra nincs. Vagyis hát ennék valamit, de ez csak az ősi ösztön működése, és ezt most elnyomjuk. Vízhez leghamarabb huszonnégy óra múlva kell jutnom. Levegő van bőségesen, bár jobban szeretném, ha az atmoszférában kevesebb lenne a szén-dioxid és a radioaktív szennyeződés. Tehát semmi alapvető dolog nem hiányzik. Viszont jól jönne egy kicsi, mondjuk ki nyíltan, primitív, spirálmenetes nullás adóberendezés. Mi lehet egyszerűbb egy primitív nullás adónál? Csak egy primitív akkumulátor… Elfintorodott, és emlékezetében pontosan megjelent a pozitronemitteres adóberendezés szerkezete. Ha lennének hozzá alkatrészei, egy pillanat alatt összerakná még csukott szemmel is. Gondolatban néhányszor elvégezte a szerelést, de amikor kinyitotta a szemét, nem volt ott az adóberendezés. Egyáltalán semmi sem volt. Robinson, gondolta némi érdeklődéssel. Makszim Crusoe. Szép dolog, nincs semmim. A sortomnak még zsebe sincs. De legalább a szigetem lakott! És ha lakott, mindig van remény egy primitív nullás leadóra. Igyekezett a nullás leadóra összpontosítani, de nemigen sikerült. Folyton a mamát látta maga előtt, amint közlik vele, hogy a fia nyomtalanul eltűnt. Vajon milyen a tekintete, hogyan dörzsöli az apja az arcát? Biztosan elveszetten néznek, hideg és üres lesz számukra a világ. Nem, mondta magának. Erre gondolni sem szabad. Lehet bármire, csak erre nem, különben semmi sem sikerül. Elrendelem és megtiltom. Elrendelem, hogy ne gondoljak rá, és megtiltom, hogy erre gondoljak. Ennyi. Felállt, és elindult az úton.

Az erdő, amely eleinte ritkás volt és szelíd, kissé felbátorodott, s egyre közelebb húzódott az úthoz. Némelyik vakmerő fiatal fa feltörte a betont, és egyenesen az úton nőtt. Az út láthatóan sok évtizedes volt, legalábbis jó ideje nem használták. Az erdő kétoldalt egyre sűrűbb és egyre magasabb lett, az ágak néhol összefonódtak az út fölött. Besötétedett, a sűrűből hol jobbról, hol balról hangos, torokhangú üvöltés hallatszott. Valami neszezett, zörgött, toporgott arra. Egyszer vagy húsz lépéssel előtte valami zömök, görnyedt és sötét alak futott át az úton. Muslicaraj zümmögött. Makszimnak hirtelen az jutott eszébe, annyira vad és elhagyatott a vidék, hogy talán nincsenek is emberek a környéken, hogy több napba is beletelhet, míg rájuk akad. Szunnyadozó ösztönei feléledtek, és ismét hírt adtak magukról. De Makszim érezte, hogy nagyon sok körülötte az eleven hús, az éhhalál nem fenyegeti. Ha mindez aligha ízletes is, de érdekes lesz vadászni, és mivel a legfontosabbra tilos volt gondolnia, azt idézte fel magában, hogyan vadásztak Oleggel és Adolffal, a vadásszal – puszta kézzel, ravaszság ravaszság ellen, gondolkodás az ösztönnel szemben, erő az erő ellenében, három napig meg sem állva űzni a szarvast a vihar kidöntötte fák között, utolérni, földre dönteni, megragadni a szarvát… Lehet, hogy itt nincs szarvas, de kétségtelen, hogy az itteni vadak ehetőek: elég csak elgondolkodni, kikapcsolni, és a rovarok azonnal vadul csípni kezdenek, és mint ismeretes, ha ehető vagy egy idegen bolygón, magad sem halsz éhen… Nem is lenne rossz eltévedni és egy-két évecskét eltölteni itt, az erdőkben bolyongva. Kerítenék magamnak barátot, valami farkast vagy medvét, együtt járnánk vadászni, beszélgetnénk… Végül persze ráunnék… meg nem is úgy fest, mintha kellemes lenne ezekben az erdőkben kószálni: túlságosan sok itt a környéken a vas… rossz a levegő… Meg először mégiscsak egy nullás adót kellene összeeszkábálni…

Megállt, hallgatózott. Valahonnan a sűrűből tompa, monoton zaj hallatszott, és Makszimnak eszébe jutott, hogy már régóta hallja ezt a hangot, de csak most figyelt föl rá. Nem állat volt, és nem is vízesés, valamilyen szerkezet lehetett, egy barbár gépezet. Horkolt, dohogott, fémesen csörömpölt, kellemetlen rozsdabűzt árasztva.

Közeledett.

Makszim összegörnyedt, és a partfalhoz közelebb húzódva zajtalanul a hang forrása felé futott. Azután megállt, bár a lendület majdnem kivitte az útkereszteződésbe.

Az országutat derékszögben keresztezte egy másik, nagyon sáros út, elképesztően mély nyomvályúkkal, a betonburkolat meredező maradványaival. Az egész undorítóan bűzlött, és rendkívüli mértékben radioaktív volt. Makszim leguggolt, és balra nézett. A motorhang és a fémes csörömpölés arról jött. A talaj remegni kezdett a lába alatt. Az a valami közeledett.

Egy perc múlva megjelent: elképesztően hatalmas, forró és bűzös volt, az egész szegecselt fémből készült. Szörnyűséges, sárral borított lánctalpakkal tiporta az utat – nem száguldott, nem gördült, hanem mászott. Púpos volt, mocskos, a félig levált vaslemezek csörömpöltek, nyers plutóniummal és lantánnal volt toldozva-foldozva. Védtelen volt és fenyegető, ember nélküli, ostoba és veszedelmes. Átzúdult a kereszteződésen, csörömpölve és sivítva, a szétzúzott betonon dübörögve továbbkúszott, majd felhevült légréteget hagyva maga mögött eltűnt az erdőben. A bömbölés, durrogás fokozatosan elhalkult.

Makszim visszafojtotta lélegzetét, a muslicákat hessegetve. Még soha életében nem látott ennyire képtelen és szánalmas dolgot. Igen, gondolta. Itt nem fogok pozitronemittert szerezni. A szörnyeteg után nézett, és hirtelen rájött, hogy a keresztút nem is egyszerűen út, hanem irtássáv, keskeny nyiladék az erdőben: a fák nem takarták el fölötte az eget, mint a másik ösvény fölött. „Talán utána kellene mennie?” gondolta. Megállítania, kioltania a katlan tüzét… Hallgatózott. Az erdőből zaj és recsegés hallatszott, a szörnyeteg úgy csörtetett a sűrűben, mint víziló a mocsárban. Azután újra közeledni kezdett a motor dübörgése. A szörnyeteg visszafelé jött. Megint itt a szuszogás, a bömbölés, a bűz hulláma, a csörömpölés és robajlás. Újra átzakatolt a kereszteződésen, arra mászva, ahonnan épp az imént jött… Nem, gondolta Makszim, nem akarok kapcsolatba kerülni vele. Nem szeretem a dühös állatokat és a barbár automatákat… Várt, amíg eltűnik a szörnyeteg, kilépett a bokrok közül, és lendületből, egyetlen ugrással átiramodott a felszaggatott, agyonfertőzött kereszteződésen.

Egy darabig nagyon gyorsan ment, mélyen lélegezve megszabadította tüdejét a vas víziló kigőzölgésétől, majd megint lassabb ütemre váltott. Arra gondolt, amit a lakott szigetén eltöltött első két órában látott; igyekezett mindezt a képtelenséget és esetlegességet valami logikailag ellentmondásmentes rendbe összefűzni. Csakhogy ez túlságosan nehéz volt. A kép túlságosan mesebelire sikeredett, nem valóságosra. Mesebeli volt maga az ócskavassal teliszórt erdő, mesebeli lények rikoltoztak benne csaknem emberi hangon, az öreg, elhagyott út elvarázsolt várkastélyhoz vezetett, láthatatlan, gonosz varázslók igyekeztek megzavarni az embert, aki ebbe az országba került. Még a bolygó felé közelítő pálya távolabbi szakaszán meteoritokkal bombáztak, amikor ez nem sikerült, felégették a hajómat, engem csapdába ejtettek, aztán rám uszították a vasból való sárkányt. Csakhogy a sárkány túlságosan öreg és ostoba, már rájöttek, hogy hibáztak, és most valami korszerűbbet készítenek elő…

– Figyeljetek! – szólalt meg Makszim. – Nem készülök megtörni a várkastély varázslatát és felébreszteni alvó szépségeiteket, csak találkozni szeretnék közületek valakivel, aki értelmesebb, és segít nekem a pozitronemitterrel kapcsolatban…

De a gonosz varázslók csak fújták a magukét. Először hatalmas, korhadt fát fektettek keresztbe az úton, azután tönkretették a betonburkolatot, majd jókora gödröt ástak, teletöltötték poshadt, mocskos radioaktív vízzel. Amikor ez sem segített, amikor már a rovarok is belefáradtak abba, hogy csípjék és csalódottan elmaradtak, reggel felé hideg, undok ködöt bocsátottak ki az erdőből. Makszim vacogni kezdett, és futásnak eredt, hogy felmelegedjen. A köd vaskos, ragadós volt, nedves fém és rothadás szagát árasztotta, de rövidesen füstszagot is hozott, és Makszim megértette, hogy valahol a közelben tűz ég.

Kezdett megvirradni, az égen reggeli szürkeség terült szét, amikor Makszim az úttól beljebb megpillantott egy tábortüzet és egy öreg, mohlepte kőépítményt, amelynek beomlott a teteje, ablakai feketén tátongtak. Embert nem lehetett látni, de Makszim érezte, hogy valahol a közelben vannak, hogy nemrég még itt voltak, és lehet, hogy hamarosan visszatérnek. Letért az országútról, átugrotta az út menti árkot, bokáig süppedt a rothadó avarba, és odament a tűzhöz.

A tűz jóságos, ősi meleggel fogadta, kellemesen ébresztgetve szunnyadó ösztöneit. Itt minden egyszerű volt. Köszönés nélkül le lehetett guggolni, kezét a lángok felé nyújtani, és szótlanul várni, míg a házigazda, szintén szótlanul, átnyújt egy forró húsdarabot és egy szintén forró bögrét. Igaz, házigazda nem mutatkozott, de a tűz fölött kormos, levesillatot árasztó bogrács függött. Odébb két, durva anyagból készült köpenyféle hevert, egy koszos, félig teli hátizsákszerűség, jókora, horpadt bádogkorsók és valamiféle homályos rendeltetésű vastárgyak.

Makszim a tűz mellett üldögélt, a lángokat nézve melegedett, azután felállt és bement a házba, amelyből tulajdonképpen csak egy doboz maradt. A törött gerendák között átragyogott a reggeli ég, a korhadt padlódeszkákon óvatosan kellett lépkedni. A sarkokban málnaszín gombák nőttek csomókban – mérges gombák, de ha alaposan megsütik őket, teljességgel alkalmasak a fogyasztásra. Egyébként az evés gondolata egy szempillantás alatt eltűnt, amikor Makszim a félhomályban megpillantotta egy ember kifakult rongyfoszlányokkal elkeveredett csontjait a fal tövében. Kellemetlen érzés fogta el, lemászott a töredezett lépcsőfokokon, és tenyerét tölcsérként a szája elé tartva teli torokból beleordított az erdőbe:

– Hahó, hatujjúak! – A visszhang csaknem nyomban elhalt a ködben a fák között, senki sem válaszolt, csak vala-miféle madárnépség kezdett lármázni dühösen és izgatottan a feje fölött

Makszim visszatért a tábortűzhöz, egy ágat a lángok közé dobott, és belenézett az üstbe. Az étel forrt. Körbenézett, talált valami kanálfélét, megszagolta, fűvel megtörölte, majd megint megszagolta. Óvatosan leszedte a léről a szürkés habot, és a parázsra löttyentette. Megkeverte az ételt, merített a széléről, és ajkát csücsörítve megkóstolta. Nem is volt olyan rossz, a tahorg{1} májával készült levesre emlékeztetett, csak csípősebb volt. Makszim félretette a kanalat, óvatosan, két kézzel fogva leemelte a tűzről az üstöt, és a fűre rakta. Majd megint körülnézett, és hangosan megszólalt:

– Kész a reggeli! – Egyre az volt az érzése, hogy a házigazdák valahol itt vannak a közelben, de csak mozdulatlan, ködtől nyirkos bokrokat látott, fekete, göcsörtös fatörzseket, csupán a tűz pattogását és a szüntelen madárricsajt hallotta.

– Hát jó! – kiáltott fel. – Ahogy gondoljátok. Én megkezdem a kapcsolatfelvételt.

Nagyon hamar rákapott a dolog ízére. Vagy a kanál volt nagy, vagy szunnyadó ösztönei keltek túlságosan is életre, de pislantani is alig volt érkezése, és az üst tartalmának egyharmadát eltüntette. Akkor sajnálkozva félrehúzódott, üldögélt egy kicsit, a kellemes utóízt élvezve. Gondosan megtörölte a kanalat, de nem állta meg, s még egyszer belemerítette az üstbe, a legaljára, kimerve azokat a finom, a szájában szétolvadó barna falatkákat, amelyek a tengeri uborkára emlékeztették, majd még odébb húzódott, megint megtörölte a kanalat, és keresztbe fektette az üstön. Épp itt volt az ideje, hogy kifejezést adjon hálájának.

Felpattant, kiválasztott néhány vékony gallyat, és bement a házba.

Óvatosan lépkedve a korhadt deszkákon, igyekezve nem nézni az árnyékban rejtőző maradványokra, nekilátott gombát szedni és felfűzni a gallyra a málnaszín kalapokat, kiválogatva a legnagyobbakat. Csak meg kellene kissé sózni és borsozni, gondolta, de nem tesz semmit, az első kapcsolatfelvételhez így is megteszi. A tűz fölé tesszük, az összes aktív káros anyag elpárolog belőle, s ehetővé válik. Ez az én első hozzájárulásom ennek a lakott szigetnek a kultúrájához, a második pedig a pozitronemitter lesz…

A házban hirtelen kissé sötétebb lett, és Makszim rögtön megérezte, hogy valaki nézi őt. Egy időre elnyomta magában a vágyat, hogy hirtelen megforduljon. Tízig számolt, lassan felállt, és sietség nélkül, már előre mosolyogva, hátranézett.

Az ablakból hosszú, sötét arc meredt rá, szája csüggedten legörbült, minden különösebb érdeklődés nélkül nézte, düh és öröm nélkül, nem mint egy másik világból jött embert, hanem mint alkalmatlankodó háziállatot, amely már megint oda mászott, ahová nem szabad. Néhány másodpercig bámulták egymást, és Makszim úgy érezte, az arcból áradó csüggedés betölti a házat, elborítja az erdőt és az egész bolygót, az egész környező világot, köröskörül minden szürke lesz. Csüggedt és siralmas az egész, már minden megvolt, méghozzá sokszor, és még sokszor meglesz, és nem látszik semmiféle menekvés ettől a szürke és siralmas unalomtól. Azután még sötétebb lett a házban, és Makszim az ajtó felé fordult.

Rövid, erős lábait szétvetve, széles vállával az egész nyílást betöltve egy vöröses szőrrel borított, zömök ember állt ott, formátlan kockás kezeslábasban. A burjánzó vörös szőrzet közül apró, szúrós, kék szempár meredt Makszimra merőn, nagyon rosszindulatúan, mégis valahogy vidáman – talán az ablakból áradó, világméretű csüggedés kontrasztjaként. Ez a szőrös fickó nyilván szintén nem először látott más világból érkezett jövevényeket, de megszokta, hogy gyorsan, keményen és határozottan elbánjon ezekkel az unalmas jövevényekkel, mindenféle kapcsolatfelvétel és egyéb fölösleges bonyodalmak nélkül. Nyakában bőrszíjon vastag, igencsak baljós kinézetű fémcső lógott, és az idegenekkel való leszámolás ezen eszközének nyílását koszos, kemény kezével egyenesen Makszim hasának szegezte. Rögtön látszott, hogy sem az emberi élet rendkívüli értékének, sem az Emberi Jogok Nyilatkozatának, sem a magasztos humanizmus nagyszerű eredményeinek, sőt magának a humanizmusnak sem hallotta soha hírét, és ha mesélnének neki ezekről a dolgokról, el sem hinné.

Ám Makszimnak nem volt választási lehetősége. Maga elé nyújtotta a botra felfűzött gombakalapokat, még szélesebben mosolygott, és eltúlzott artikulációval megszólalt:

– Béke! Barátság!

Az ablakon kívüli letargikus személy hosszú, tagolatlan hangsorral válaszolt, ezután elhagyta a kapcsolatfelvétel színhelyét, és a kintről behallatszó zajokból ítélve nekilátott, hogy száraz gallyakat dobáljon a tűzre. A kék szemű borzas, rőt szakálla megmozdult, és a vöröses bozontból bömbölő, dörgő, csikorgó hangok törtek elő, amelyek Makszimot erősen emlékeztették az útkereszteződésben látott vassárkány zajára.

– Igen – lelkendezett Makszim, energikusan bólogatva. – Föld! Világűr! – A kezében tartott bottal a zenit felé bökött, és a vörös szakállú engedelmesen fölnézett a beszakadt mennyezetre.

– Makszim – folytatta Makszim, tulajdon mellére bökve. – Mak-szim. Makszimnak hívnak. – Hogy meggyőzőbb legyen, a mellére csapott, mint valami dühödt gorilla. – Makszim!

– Mahh-sszim! – károgta a vörös szakállas fura kiejtéssel.

Szemét le sem véve Makszimról a vállán keresztül egy sorozat dörmögő, csikorgó hangot adott ki, ebben többször is megismétlődött a „Mah-szim” szó, amelyre reagálva egy másik, láthatatlan, fásult egyén válaszolt nyugtalanító, búbánatos hangokkal. A vörös szakállú kék szeme kimeredt, megnyílt sárga fogakkal teli szája, és hahotában tört ki. A helyzet Makszim számára felfoghatatlan humora a jelek szerint végre eljutott a vörös szakállú tudatáig. Mikor kedvére kihahotázta magát, szabad kezével megtörölte a szemét, leeresztette halálos fegyverét, és egyértelműen jelezte Makszimnak: „Na, gyere ki!”

Makszim készséggel engedelmeskedett. Kilépett a tornácra, és újra maga elé nyújtotta a botra fűzött gombát. A vörös szakállas átvette, forgatta ide-oda, majd félredobta.

– Jaj, ne! – tiltakozott Makszim. – Mind a tíz ujjatokat megnyaljátok…

Lehajolt és felemelte a botot. A vörös szakállú nem tiltakozott. Hátba veregette Makszimot, a tábortűz felé taszította, odaérve pedig a vállára nehezedve leültette, és valamit magyarázni kezdett. De Makszim nem figyelt rá. A másikat, a csüggedtet nézte. Az vele szemben ült, és valami jókora, mocskos rongyot szárogatott a tűznél. Egyik lába meztelen volt, és egyfolytában mozgatta a lábujjait, amelyekből öt volt. Öt, nem pedig hat.

2

AZ ABLAK ALATTI PAD szélén ülve Guy a barettje kokárdáját fényesítette, és figyelte, ahogy Varibobu tizedes kiállítja neki az úti okmányokat. A tizedes félrehajtotta a fejét, szeme kimeredt, az asztalon fekvő bal keze leszorította a vörös szegélyű űrlapot, jobbja sietség nélkül rótta a kalligrafikus betűket. „Micsoda mázlista!”, gondolta Guy némi irigységgel. „A vén tintanyaló: húsz éve van a gárdában, és végig írnokként szolgált. Na tessék, hogy meregeti a szemét… a dandár büszkesége… mindjárt kidugja a nyelvét is… Úgy is van, kidugta. És a nyelve is tintás. Isten éltessen, Varibobu, te vén tintakukac, többet nem látjuk egymást. Végül is kár, hogy el kell utazni, rendes srácok jöttek itt össze, a tiszt urak is, a szolgálat is hasznos, fontos…” Guy szipogott, és kinézett az ablakon.

Odakinn a szél fehér port kavart a széles, sima, járda nélküli utcán, amely régi, hatszögletű lapokkal volt burkolva, fehéren világítottak az adminisztráció és a mérnöki állomány hosszú, egyforma épületeinek falai. A portól védekezve, szoknyáját lefogva haladt Idoa úrnő, ez a telt és tekintélyes hölgy. Bátor asszony, nem félt a gyerekeivel együtt követni erre a veszedelmes helyre a dandárparancsnok urat. A parancsnokság előtti őrszem, egy újonc, formátlan porköpenyben és fülére húzott barettben, tisztelgett az asszonynak. Azután elhúzott két teherautó, tele átnevelendőkkel, talán oltani vitték őket… Helyes, nyakon vágni: ne hajolj ki, nem hajolhatsz ki, nem a sétatéren vagy…

– Hogy írod a nevedet? – kérdezte Varibobu. – Gaal? Vagy egyszerűen Gal?

– Nem – felelte Guy. – Gaal a családnevem.

– Kár – sajnálkozott Varibobu, elgondolkodva rágcsálva a tollát. – Ha Galnak írhatnám, beférne egy sorba…

„Írjad csak, írjad, te tintakukac”, gondolta Guy. „Ne spórolj a sorokkal. És az ilyet még tizedesnek hívják… A gombjai megzöldültek, és mégis tizedes. Két medáliája is van, de lőni sosem tanult meg, tudja ezt mindenki.”

Nyílt az ajtó, és a kancelláriára lendületesen berontott Toot lovaskapitány úr, az ügyeletes arany karszalagjával a karján. Guy felugrott, és összecsapta a bokáját. A tizedes is fölemelte hátsóját, de az írást nem hagyta abba a vén disznó. Szép kis tizedes…

– Aha… – szólalt meg a kapitány úr, undorral levéve porvédő maszkját. – Gaal közlegény. Tudom, tudom, elhagy minket. Kár. De örülök. Remélem, a fővárosban is ilyen lelkiismeretesen szolgál majd.

– Úgy lesz, lovaskapitány úr! – kiáltott fel Guy izgatottan. A lelkesedéstől még az orra is viszketni kezdett. Nagyon szerette Toot lovaskapitány urat, a kulturális tisztet, a volt gimnáziumi tanárt. Úgy látszik, a kapitány úr is megjegyezte őt magának.

– Leülhet! – A kapitány úr a korlátot kikerülve az asztalához ment. Le sem ülve futólag átnézte a papírokat, és a telefon után nyúlt. Guy taktikusan az ablak felé fordult. Odakint semmi sem változott. Ebédre vonult a szeretett altiszti kar. Guy bánatos pillantása kísérte őket. Most vonulnak be a kantinba, Szerembes tizedes kiadja a vezényszót, hogy a Hálaadás Szavához vegyék le barettjüket, a harminc srác torkából egyszerre harsan fel a „hálaadás szava”, a lábasok fölött már gomolyog a gőz, csillognak a tálak, az öreg Doga mindjárt elsüti ostoba viccét a katonáról meg a szakácsnőről… A csodába is, kár, hogy el kell mennie! A szolgálat veszélyes itt, az éghajlat is egészségtelen, a koszt nagyon egyhangú, mindig csak konzerv, mégis… Itt legalább biztosan tudhatod, hogy szükség van rád, hogy nélküled nem boldogulnak, itt a testeddel fogod fel a délről jövő fenyegető nyomást, és érzed is ezt a nyomást: hány barátodat temették itt el – ott, a falun túl egész liget nőtt már ki a földbe szúrt karókból, rajtuk rozsdásodó sisakok… Másrészt viszont – a főváros. Akárkit nem küldenek oda, és ha már küldenek, hát nem pihenni… Azt beszélik, ott az Atyák Palotájából a Gárda összes gyakorlóterét szemmel tartják, úgyhogy minden alakulatot folyton figyel valaki az Atyák közül… vagyis hát nem minden pillanatban, de azért olykor-olykor figyelnek... Guyt elöntötte a forróság: nem tudni, mitől, hirtelen azt képzelte, hogy kiszólítják a sorból, de a második lépésnél megcsúszik, az orrán szánkázik, egyenesen a parancsnok lába elé, géppisztolya csörömpöl a kockakövön, tiszta mamlasz, a sapkája elrepül, azt sem tudni, hová… Nagyot sóhajtott, és lopva körülnézett. Isten ments… Igen, a főváros! Ott minden szem előtt van. De sebaj, mások is szolgálnak. És ott van Rada – testvérkéje, nővérkéje, a mama… a mulatságos bácsika az ősi csontjaival, az özönvíz előtti teknősbékáival… Jaj, mennyire hiányoztok, kedveseim!

Megint kinézett az ablakon, és gondterhelten felsóhajtott. Az utcán ketten lépkedtek a parancsnokság felé. Az egyik ismerős volt, a hangoskodó, vörös Zef, a különösen veszedelmes figurák egyike, a százharmincnégyes műszaki egység törzsőrmestere. Halálra ítélték, és az útvonalak megtisztításával váltotta meg az életét. A másik kész madárijesztő volt, méghozzá nem is akármilyen! Guy először korcsnak nézte, de rájött, hogy Zef aligha hozna a parancsnokságra valamiféle korcsot. Jól megtermett, pucér, fiatal legény, egészen barna, egészséges, mint egy bika, egyetlen ruhadarabja valami rövid, fényes anyagból készült alsónadrág… Zefnél ott volt a puskája, de nem úgy festettek, mintha őrizné azt az idegent – egymás mellett mentek, és az idegen, karjaival lehetetlenül hadonászva, egyfolytában magyarázott valamit Zefnek, aki csak fújtatott, és úgy nézett ki, mint akinek teljesen elment az esze. Valamiféle vadember, gondolta Guy. De hát hogy került az útra? Talán medvék nevelték fel? Volt már ilyen eset. Meglehet, hiszen micsoda izmai vannak, csak úgy dagadnak…

Figyelte, amint a páros odaér az őrszemhez, s Zef az arcát törölgetve próbál valamit elmagyarázni, de az őrszem újonc, nem ismeri Zefet, a géppisztollyal az oldalába bök, és a jelek szerint arra utasítja, hogy tartsa be az előírt távolságot. A csupasz srác, ezt látva, bekapcsolódik a párbeszédbe. Karjai csak úgy röpködnek, az arca meg egészen furcsa: sehogyan sem lehet megérteni, szétfolyik, mint a higany. A szeme meg gyors, sötét… Kész, már az őrszem is elképedt. Mindjárt riadót fúj. Guy megfordult.

– Kapitány úr – mondta –, engedélyt kérek jelenteni. A százharmincnégyes törzsőrmestere hozott valakit. Nem nézi meg?

A kapitány úr odament az ablakhoz, kinézett, és a szemöldökét felvonta. Kilökte az ablakszárnyat, kihajolt, és a betörő portól fulladozva lekiáltott:

– Őrszem! Beengedni!

Amikor a folyosón felhangzott a lábdobogás, Guy becsukta az ablakot, és Zef oldalazva belépett a kancelláriára, különös útitársával együtt. Szorosan a nyomukban berontott az őrség parancsnoka és még ketten az ébren lévő váltásból. Zef, a nadrágvarrásra szorítva a kezét, köhintett, és kék szemét pimaszul a kapitány úrra meresztve, rekedten ordította:

– A százharmincnégyes egység törzsőrmestere, Zef átnevelendő, jelentkezem. Az úton került őrizetbe ez az ember. Minden jel szerint elmebeteg, kapitány úr: mérges gombát eszik, egyetlen szót sem ért, érthetetlenül beszél, és mint látni méltóztatik, pucéran járkál.

Mialatt Zef jelentett, a letartóztatott gyors pillantással körülnézett a helyiségben, dermesztően és furcsán rámosolygott minden jelenlévőre – fogsora egyenletes volt és olyan fehér, mint a cukor. A kapitány úr kezét hátra téve közelebb ment hozzá, és tetőtől talpig végigmérte.

– Maga kicsoda? – kérdezte.

A letartóztatott még vadabbul mosolygott, és tenyerét a mellére téve érthetetlenül valami olyasmit mondott, „mah-szim”. Az őrség parancsnoka felnyerített, az őrök vihogtak, a kapitány úr is elmosolyodott. Guy nem fogta fel rögtön, miről van szó, azután eszébe jutott, hogy a „mah-szim” a tolvajzsargonban azt jelenti, „bekapta a bicskát”.

– Úgy látszik, ez olyan magukfajta alak – jegyezte meg a kapitány úr Zefnek.

Zef megrázta a fejét, szakállából porfelhő szállt fel.

– Semmiképp. Mah-szimnak saját magát nevezi, a tolvajnyelvet pedig nem érti. Úgyhogy nem közülünk való.

– Valószínűleg korcs – találgatott az őrség parancsnoka. A kapitány úr hidegen pillantott rá.

– Meztelen… – magyarázta meggyőződéssel az őrségparancsnok, az ajtó felé hátrálva. – Megengedi, hogy távozzam, kapitány úr? – harsogta.

– Menjen! – felelte az. – Küldjön el valakit Zogu ezredorvos úrért… Hol fogták el? – kérdezte Zeftől.

Zef jelentette, hogy az elmúlt éjjel egységével a 23/07-es körzetet fésülte át, megsemmisítettek négy önjáró berendezést és egy ismeretlen rendeltetésű automatát, egy robbanásban elvesztettek két embert, egyébként minden rendben volt. Reggel hét óra körül a tábortüzüknél megjelent ez az ismeretlen az erdei út felől. Messziről észrevették, a bozótban elrejtőzve figyelték, majd a megfelelő pillanatot kivárva elfogták. Zef először szökevénynek gondolta, azután eldöntötte, hogy nem szökevény, hanem korcs, és már-már lelőtte, de meggondolta magát, mert ez az ember… Zef itt elakadt, szakállát megmozgatva így fejezte be:

– Mert világossá vált előttem, hogy nem korcs.

– Miből vált ez világossá ön előtt? – kérdezte a kapitány úr, a letartóztatott pedig mozdulatlanul állt, két kezét erőteljes mellkasán összetéve, hol a kapitány urat, hol Zefet nézve.

Zef azt mondta, ezt nehéz elmagyarázni. Először is ez az ember nem félt és nem fél semmitől. Továbbá: levette a tűzről az ételt, és pontosan az egyharmadát ette meg, ahogyan bajtárshoz illik, előtte pedig belekiabált valamit az erdőbe, nyilván minket szólítva, mert érezte, hogy valahol a közelben vagyunk. Továbbá: gombával kínált minket. A gomba mérgező volt, nem ettük meg, és neki sem engedtük meg, ugyanakkor nyilvánvalóan minket akart megvendégelni, feltehetőleg hálája jeléül. Továbbá: mint ismeretes, fizikai képességeit tekintve egyetlen korcs sem múlhat felül egy satnya, de egészséges embert. Ez meg idejövet meghajtott, mint egy kis kölyköt, a vihar vágta irtáson úgy jött át, mint a sima úton, az árkokat átugrotta, és a másik oldalon megvárt, ráadásul valamiért – talán hetvenkedésből? – néha felnyalábolt, és kétszáz-háromszáz métert futott velem…

Zefet hallgatva a kapitány úr egész megjelenése a legmélyebb figyelemről tanúskodott, de alighogy Zef elhallgatott, hirtelen a letartóztatott felé fordult, és honti nyelven megkérdezte:

– Neve? Beosztása? Feladata?

Guyt fellelkesítette az ügyes fogás, de a letartóztatott nyilvánvalóan hontiul sem értett. Ismét kimutatta remek fogait, megveregette a mellét, mondván: „Mah-szim”, ujjával az átnevelendő oldalára bökött, mondván: „Zef”, majd beszélni kezdett – lassan, nagy szünetekkel, hol a mennyezetre, hol a padlóra, hol széles mozdulattal maga köré mutatva. Guynak úgy tűnt, hogy beszédében sikerül elkapnia néhány ismerős szót, de ezeknek a szavaknak semmi közük nem volt sem az ügyhöz, sem egymáshoz.

– Aszotal… – jelentette ki a letartóztatott, majd: – Huri-buri, huri-buri… féleg…

Amikor elhallgatott, Varibobu tizedes szólalt meg.

– Szerintem ez egy ügyes kém – jelentette ki a vén tintakukac. – Jelenteni kellene a dandárparancsnok úrnak.

De a kapitány úr nem figyelt rá.

– Maga elmehet, Zef! Buzgóságot tanúsított, ezt beszámítják magának.

– Végtelenül hálás vagyok, kapitány úr! – harsogta Zef, és már fordult is, hogy elmenjen, de ekkor a letartóztatott halkan felkiáltott, áthajolt a korláton, felkapott egy csomó tiszta űrlapot, amelyek a tizedes előtt feküdtek az asztalon. A vén csirkefogó holtra rémült (szép kis gárdista), hátrahőkölt, és a vademberhez vágta a tollát. Az ügyesen elkapta röptében az íróeszközt, és a korláton elhelyezkedve nekilátott valamit lerajzolni az űrlapra, rá sem hederítve Guyra és Zefre, akik két oldalról megragadták.

– Elengedni! – parancsolta a kapitány úr, és Guy készséggel engedelmeskedett: ezt a barna medvét megállítani annyi lenne, mint megpróbálni a lánctalpánál fogva megállítani egy tankot. A kapitány úr és Zef a letartóztatott két oldalán állt, figyelve, mit firkál.

– Szerintem ez a Világ képe – vélte bizonytalanul Zef.

– Hmm… – hagyta helyben a kapitány úr.

– Hát persze! A középpontban itt nála a Világ Fénye van, ez meg itt… a Világ… És szerinte mi itt vagyunk.

– De miért lapos minden? – kérdezte bizalmatlanul a kapitány úr.

Zef megvonta a vállát.

– Talán gyerekes elképzelés… Infantilizmus… Nézze csak! Azt mutatja, hogyan került ide.

– Igen, lehetséges… Hallottam már ilyen őrültségről…

Guynak végre sikerült befurakodnia a letartóztatott sima, kemény válla és Zef szúrós vörös bozontja közé. A rajzot, amit megpillantott, mulatságosnak találta. Első osztályos gyerekek ábrázolják így a Világot: középen kis karika, amely a Világ Fényét jelenti, körülötte nagy körvonal, a Világszférát jelképezve, a körvonalon vaskos pont, csak kezet-lábat kell neki rajzolni, és kész a kép, „ez a Világ, ez meg én”. A szerencsétlen pszichopata még a Világ Szféráját sem volt képes helyesen ábrázolni, valamiféle ellipszis sikeredett neki. Hát világos a dolog: nem normális… És még valami szaggatott vonalat is rajzolt, amely a föld alól a ponthoz vezet: így kerültem ide, úgymond.

Közben a letartóztatott fogta a második űrlapot, és az ellenkező sarkaira gyorsan felvázolt két kis Világszférát, szaggatott vonallal összekötötte őket, és hozzárajzolt még valamiféle kacskaringókat. Zef reménytelenül füttyentett egyet, és megkérdezte a kapitány urat:

– Elmehetek?

Ám az nem engedte el.

– E-e-e… Zef – dünnyögte. – Úgy rémlik, maga azon a területen tevékenykedett… e-e… – Begörbített ujjával megkopogtatta a halántékát.

– Úgy van – felelte Zef kis szünet után.

A kapitány úr járkálni kezdett a kancellária helyiségében.

– Nem tudná… e-e… hogy is mondjam… megfogalmazni véleményét ezzel a személlyel kapcsolatban? Szakmailag, ha szabad így kifejezni magamat…

– Nem tehetem – felelte Zef. – Az ítélet értelmében nincs jogom szakmai minőségben nyilatkozni.

– Értem. Ez így helyes. Megdicsérem. De-e-e…

Zef kék szemét forgatva szabályos vigyázzban állt. A kapitány úr pedig nyilvánvalóan zavarban volt. Guy tökéletesen megértette őt. Az ügy fontos volt, állami jelentőségű. (Mert lehet, hogy ez a vadember mégiscsak kém.) És az ezredorvos úr, Zogu, természetesen remek gárdista, kiváló gárdista, de csupán ezredorvos. Ugyanakkor Zef, a hangoskodó vörös fickó, mielőtt bűnbe keveredett volna, remekül tudta a dolgát, sőt nagy szaktekintély volt. De őt is meg lehet érteni. Mindenki, még a bűnöző is, még a bűnét belátott bűnöző is élni akar. És a törvény könyörtelen a halálra ítéltekkel szemben: a legkisebb szabálysértés esetén is végrehajtják az ítéletet. Másképp nem is lehet, olyan idők járnak, amikor a könyörületesség kegyetlenséggé válik, és csak a kegyetlenségben rejlik az igazi könyörületesség. A törvény könyörtelen, de bölcs.

– Nos hát… – ismerte el a kapitány úr. – Nincs mit tenni… De csak úgy, mint ember…. – Megállt Zef előtt. – Érti? Nem szakmailag, hanem csak mint hétköznapi ember, valóban úgy véli, hogy ez az alak őrült?

Zef megint habozott.

– Mint ember? – ismételte meg. – Hát persze, mint ember, hiszen az ember sajátja, hogy tévedhet… Nos hát, mint ember hajlamos vagyok feltételezni, hogy ez a személyiséghasadás nyilvánvaló esete, amikor a valóságos ént kiszorítja és felváltja az elképzelt én. Mint ember, élettapasztalatomból kiindulva, elektrosokk és nyugtató hatású szerek alkalmazását javasolnám.

Varibobu tizedes mindezt suttyomban lejegyezte, de a kapitány urat nem lehet rászedni. Elvette a tizedestől a papírlapot a feljegyzéssel, és zubbonya zsebébe dugta. Mah-szim megint megszólalt, hol a kapitány úrhoz, hol Zefhez intézve szavait – valamit szeretett volna a szerencsétlen, valami baja volt, de ekkor nyílt az ajtó, és belépett az ezred-orvos úr, akit mindenki számára nyilvánvalóan az ebédje mellől állítottak fel.

– Halló, Toot! – köszönt nyűgösen. – Miről van szó? Látom, hogy él és virul, és ez engem megnyugtat… Ez meg miféle figura?

– Az átnevelendők fogták el az erdőben – magyarázta a kapitány úr. – Arra gyanakszom, hogy elmebeteg.

– Szimuláns ez, nem elmebeteg – morogta az ezredorvos úr, és vizet töltött magának a kancsóból. – Küldje vissza az erdőbe, dolgozzon csak!

– Nem a mi emberünk – vetette ellene a kapitány úr. – És nem tudjuk, honnan került ide. Azt hiszem, annak idején a korcsok kapták el, náluk lett lökött, és átszökött hozzánk.

– Helyes – morogta az ezredorvos úr. – Lököttnek kell lenni ahhoz, hogy valaki hozzánk szökjön át… – Odament a letartóztatotthoz, és rögtön megragadta a szemhéját. A letartóztatott torz vigyorra fakadt, és könnyedén ellökte magától.

– Nono! – hortyant fel az ezredorvos úr, ügyesen elkapva a fülét. – Állj nyugodtan, te ló!

A letartóztatott engedelmeskedett. Az ezredorvos úr kifordította a szemhéját, fütyörészve végigtapogatta a nyakát, a torkát, behajlította, majd kiegyenesítette a karját, megkocogtatta a térde alatt, végül visszatért a kancsóhoz, meginni még egy pohár vizet.

– Ég a gyomrom – közölte.

Guy Zefre nézett. A vörös szakállas, puskáját lába mellé téve, félrehúzódott, és hangsúlyozott közönnyel a falat bámulta. Az ezredorvos úr teleitta magát, és ismét a pszichopatával kezdett foglalkozni. Megtapogatta, megkopogtatta, megnézte a fogait, kétszer beleöklözött a gyomrába, majd előhúzott a zsebéből egy lapos dobozt, letekert valami vezetéket, bedugta a konnektorba, s a dobozt a vadember testének különböző pontjaihoz illesztette.

– Úgy – dünnyögte, ismét föltekerve a vezetéket. – Ráadásul még néma is?

– Nem – felelte a kapitány úr. – Beszél, de valami medvenyelven, és csak néha használja a mi szavainkat, de akkor is erősen eltorzítva. Minket nem ért meg. És ezek itt az ő rajzai.

Az ezredorvos úr megnézte a rajzokat.

– Hát így – jegyezte meg. – Érdekes… – Felkapott a tizedes elől egy tollat, és gyorsan fölfirkantott az űrlapra egy macskát, ahogyan a gyerekek rajzolják, vonalakból meg köröcskékből. – Ehhez mit szólsz, barátocskám? – kérdezte, odanyújtva a rajzot az elmebetegnek.

Az egyetlen pillanatnyi gondolkodás nélkül nekilátott firkálni, és a macska mellett megjelent egy furcsa, szőrrel sűrűn benőtt, súlyos, kellemetlen pillantású állat. Ilyen állatot Guy nem ismert, de annyit megértett, hogy ez már nem gyerekrajz. Az ábrázolás kiváló, egyszerűen remek volt. Még ránézni is félelmetes volt. Az ezredorvos úr a toll után nyúlt, de az elmebeteg elhárította, és lerajzolt még egy, most már egészen vad állatot hatalmas fülekkel, ráncos bőrrel és az orra helyén vaskos farokkal..

– Nagyszerű! – kiáltotta az ezredorvos úr, az oldalát csapkodva.

Az elmebeteg nem lankadt. Most nem állatot rajzolt, hanem valamilyen készüléket, amely nagy, átlátszó aknára emlékeztetett. Az akna belsejébe nagyon ügyesen belerajzolt egy ülő embert, ujjával megkopogtatta az emberkét, majd ugyanazzal az ujjával a saját mellére bökött, és azt mondta: „Mah-szim”.

– Ezt az izét a folyónál láthatta – lépett közelebb hangtalanul Zef. – Egy ilyet gyújtottunk fel ma éjjel. De már ezek a szörnyetegek… – csóválta meg a fejét.

Az ezredorvos úr mintha csak ekkor vette volna észre.

– Á, professzor! – kiáltott fel eltúlzott örömmel. – Én meg csak nézek, mitől van ilyen büdös a kancellárián. Nem volna szíves, kolléga, a másik sarokból megosztani velünk bölcs ítéletét? Nagyon lekötelezne…

Varibobu felvihogott, a kapitány úr pedig szigorúan így szólt:

– Álljon az ajtóhoz, Zef, és ne feledkezzen meg magáról!

– Nos, rendben – bólintott az ezredorvos úr. – És mit akar vele csinálni, Toot?

– Ez a maga diagnózisától függ, Zogu – felelte a kapitány úr. – Ha szimuláns, átadom az ügyészségnek, ott majd kivizsgálják az ügyet. De ha elmebeteg…

– Nem szimuláns ez, Toot – jelentette ki nagy lendülettel az ezredorvos úr. – Semmi keresnivalója az ügyészségen. De tudok egy helyet, ahol nagy érdeklődéssel fogadnák. Hol a dandárparancsnok?

– A dandárparancsnok úton van.

– Egyébként ez nem fontos. Hiszen maga az ügyeletes, igaz, Toot? Hát küldje el ezt a rendkívül érdekes figurát a következő címre… – Az ezredorvos úr a korlátra támaszkodott, s vállával és könyökével mindenki elől eltakarva felírt valamit az utolsó rajz hátoldalára.

– Hát ez mi? – kérdezte a kapitány úr.

– Ez? Ez egy olyan intézmény, amelyik hálás lesz magának, Toot, ezért a maga elmebetegéért. Ezért kezeskedem.

A kapitány úr bizonytalanul forgatta ujjai közt az űrlapot, aztán átment a kancellária legtávolabbi sarkába, és odaintette magához az ezredorvos urat. Egy ideig halkan beszélgettek, úgyhogy csak Zogu úr egy-egy replikáját lehetett érteni: „a Propagandaigazgatóság… küldje megbízható… Nem olyan titkos az!… kezeskedem érte… Utasítsa, hogy felejtse el… Az ördögbe is, az a birka úgysem ért egyetlen szót sem!”

– Rendben – egyezett bele végül a kapitány úr. – Írja meg a kísérő okmányokat! Varibobu tizedes!

A tizedes felemelte a hátsóját.

– Gaal gárdista közlegény úti okmányai készen vannak?

– Igenis.

– Írja be az úti okmányokba Mah-szim őrizetest is. Kézi bilincs nélkül utazik, engedélyezett a közös vagonban utazás…. Gaal közlegény!

Guy összecsapta a bokáját és kihúzta magát.

– Igenis, kapitány úr!

– Mielőtt jelentkezne a fővárosunkban új szolgálati helyén, vigye el az őrizetest az ezen a cédulán feltüntetett címre. A parancs végrehajtása után a papírt új szolgálati helyén leadja az ügyeletes tisztnek. A címet elfelejti. Ez az utolsó feladata, Gaal, és maga ezt derék gárdistához méltó módon fogja végrehajtani!

– Igenis, végrehajtom! – ordította Guy, akit leírhatatlan lelkesedés töltött el. Az öröm, a büszkeség, a boldogság hulláma árasztotta el, az elragadtatott odaadás forró hulláma felragadta, égig emelte. Ó, a lelkesedésnek ezek az édes percei, az egész valódat felkavaró percek, a pillanatok, amikor szárnyad nő, amikor eltölt a gyönyörteli megvetés minden durva, anyagi, testi dolog iránt… a percek, amikor tűzre vársz, és parancsra, amikor mohón azt kívánod, hogy a parancs egyesítsen téged a tűzzel, vessen bele a tűzbe, ezernyi ellenség közé, tátongó ágyúcsövek elé, milliónyi puskagolyóval szembe… és ez még nem minden, lesz még édesebb is, a lelkesedés elvakít és éget… Ó, a tűz! Ó, dicsőség! A parancs, a parancs! Már itt van, már itt van! És most feláll ez a megtermett és erős férfiszépség, a dandár büszkesége, a mi Varibobu tizedesünk, mint a lángoló fáklya, mint a dicsőség és a hűség szobra, és dalra fakad, és mi mindannyian csatlakozunk hozzá, egy emberként…

Vonul a harcedzett gárda, súlyosan döng a lépte,

várat, erődöt útjából elsodor, szemében fényes láng lobog.

Világlik sok kitüntetés, csillog sok harci érme,

mint kard élén frissen ontott vércsepp ragyog…

És mindenki énekelt. Énekelt a nagyszerű Toot kapitány úr, a gárdatisztek mintaképe, a mintaképek mintaképe, akiért olyan nagyon jó lenne ebben a szent pillanatban, ennek az indulónak az ütemére, feláldozni az életet, a lelket, mindent… És Zogu ezredorvos úr, az irgalmas testvér példaképe, durva, mint egy igazi katona, és olyan gyengéd, mint az anyai kéz… És a mi Varibobu tizedesünk, aki a csontja velejéig a miénk, az öreg harcos, a veterán, aki csatákban őszült meg… Ó, hogy csillognak a harci érdemrendek kopott, kiszolgált mundérján, a szolgálaton, a feladatteljesítésen kívül más nem létezik számára… Ismertek minket, Ismeretlen Atyáink, emeljétek föl fáradt arcotokat, tekintsetek ránk, hiszen ti mindent láttok, látnotok kell azt is, hogy mi itt vagyunk, országunk távoli, vad határvidékén, lelkesen halunk kínhalált a haza boldogságáért!

Vasöklünk úgyis elsöpör minden akadályt,

örülhetnek az Ismeretlen Atyák!

Nincs irgalom, az ellenség hiába kiált!

Előre, előre, derék vitézek, gárdisták!

Ó, Harci Gárda, te, a törvény fegyvere,

ó, derék gárdista vitézek!

Ha harcba vonulnak hadoszlopaik,

az Ismeretlen Atyák nem félnek.

…De mi ez? Ez nem énekel, ez csak áll szétterpesztett lábbal, a korlátra támaszkodva, forgatja ostoba barna fejét, jár a szeme, egyre a fogát vicsorítja… Kire vicsorogsz, te gazember? Ó, hogy szeretnék súlyos léptekkel odamenni hozzá, és lendületből belevágni gárdistaöklömmel azokba a fehér fogakba… De nem lehet, nem szabad, ez nem lenne gárdistához méltó, hiszen ez csak egy elmebeteg, egy szánalmas nyomorék, az igazi boldogság számára elérhetetlen, vak, nyomorult, szerencsétlen emberi roncs… Az meg, az a vörös disznó a sarokban görnyedezik az elviselhetetlen fájdalomtól… Ó, nem, ez egészen más dolog: nektek mindig fáj a fejetek, amikor mi levegő után kapkodunk a lelkesedéstől, amikor harci indulónkat zengjük, és ha a tüdőnk kiszakad, akkor is végigénekeljük! Te átnevelendő, te bűnöző pofa, te vörös bandita, jól meg kéne rázni a grabancodnál fogva, megtépni azt a pogányhoz illő szakálladat! Állj fel, te disznó! Állj vigyázzba, amikor a gárdisták az indulójukat éneklik! Adok én a pofádra, a mocskos pofádra, a pimasz szemed közé… Így ni, így ni…

Guy félrelökte az átnevelendőt, és bokáját összecsapva a kapitány úr felé fordult. Mint az emelkedett lelkesedés rohama után mindig, csengett a füle, a világ kellemesen összefolyt és ingadozott a szeme előtt.

Az erőfeszítéstől szürke Varibobu tizedes halkan krákogott, a mellét fogta. A vörös és verejtékben úszó ezredorvos úr mohón itta a vizet egyenesen a kancsóból, és zsebkendőt húzott elő. A kapitány úr hunyorgott, olyan arckifejezéssel, mint aki nincs jelen, mintha igyekezett volna felidézni valamit. Az ajtónál kockás, mocskos rongycsomóként vergődött a vörös Zef. Az arca szét volt verve, merő vér volt, összeszorított foggal halkan nyöszörgött. Mah-szim viszont már nem mosolygott. Arca megmerevedett, már egészen emberi lett, száját eltátva, kerek, mozdulatlan szemmel meredt Guyra.

– Gaal közlegény – szólalt meg reszelős hangon a kapitány úr. – E-e-e… Mondani akartam valamit magának… vagy már megmondtam? Várjon, Zogu, legalább egy korty vizet hagyjon nekem is…

{1} Tahorg: a Sztrugackij fivérek több regényében szereplő, képzeletbeli állat. A Pandora bolygón élő, nagy testű, igen gyors mozgású ragadozó, emberre támad. Nagy méretű koponyájáért és fogaiért (ezekből nyakláncot készítenek) és májáért vadásznak rá, az utóbbiból levest főznek.