ILLÉS SAROLTA

GOLDSPIRIT

Budapest, 2014

Copyright © Illés Sarolta, 2014

All rights reserved.

A borítón látható mandala Hamonn Zsuzsanna munkája.

© XXI. Század Kiadó, 2014

ISBN 978-615-5373-39-8

Elektronikus verzió: Takács Gábor

1.

– A párkapcsolatunk, végső soron, az önmagunkról kialakított képet tükrözi. Az önmagunkhoz való viszonyt éljük meg a társunkon keresztül.

Dr. Makrisz Nikandri, a hatvanas éveiben járó, egyesült államokbeli holisztikus pszichiáter bensőséges mosollyal, angolul magyaráz a napsütésben szikrázó rózsalugas előtt ülve.

– Mit jelent ez? – kérdezi Sára.

– Amilyen szerepet játszunk, olyan társat vonzunk magunkhoz. Ha nem érzed jól magad a saját szerepedben, akkor hosszú távon a társaddal sem leszel képes harmóniában élni. Ennek felismerése, megértése az igazi kihívás mindannyiunk életében.

Makrisz életteli képe kimerevedik a monitoron, amelynek alján megáll a pergő másodpercszámláló is.

A pszichiáter képére rávetül Sára szív alakú arcának halvány körvonala.

A számítógép virtuális vágóasztalán pörgeti a képkockákat visszafelé, majd megállítja a filmet a legelején. Massenet Thaïs című operájából a ringató Méditation réligieuse kezdőakkordjait illeszti zenei aláfestésként a felirat alá. Minden idegszálát megfeszítve figyeli a futamokat, szemével követi a stáblista sorait, hogy pontosan a végén vágja meg a zenét. Még egy dallamív, és vége. Ám a fülhallgatóból hirtelen eltűnik a muzsika.

– Már megint mi történt? – robban ki Sárából a kérdés.

– Itt a futár a nyomdából! – János fáradt mosollyal pörgeti a kezében a fülhallgató kihúzott zsinórját.

– Az más, máris jövök. – Sára leveszi a fejéről a fülhallgatót, megigazítja vállig érő dús, gesztenyebarna haját. A falon lógó órára néz.

Már megint tíz óra! Hogy elment az idő! – nyugtázza, de megy is tovább. Hiába a napi sportolás, a szerkesztéssel járó, lassan tizenkét órája tartó munka nem kímélte a hátát. Akkor érzi igazán, mennyire fájnak az izmai, amikor feláll. Megmozgatja a derekát, végigsimít az egyszerű szabású, barackszínű pántos pólóján és fehér vászon bermudanadrágján. Belebújik nyersbőr szandáljába. A mezítlábazás után nehéz újra magas sarkon egyensúlyozni…

Megszólal a bejárati ajtó csengője, János beengedi a futárt. Sára átveszi az A4-es méretű, vastag borítékot. „Goldspirit”, ez áll rajta. Alatta pedig: Perl Sára főszerkesztő.

A nő lázas izgalommal tépi le a csomagról a papírt.

– Megvan!

Mint aki éppen most futotta le a maratont, győzelemittasan tart a kezében három egyforma angol nyelvű magazint. Jánossal a nyomában beviharzik a szerkesztőség másik helyiségébe. A bejárattal szemközti falon egymás mellett sorakoznak a Goldspirit című havilap címlapjai: az elsőn a szivárvány összes színében pompázó mandala, a másodikon a maja naptár, a harmadik szám címlapján ragyogó napsütésben fürdő gyógynövényes kert képe, a negyediken egy horoszkóp ábrája, az ötödiken Zeusz szobrának fotója. Ez utóbbi lapult a borítékban, angol nyelven.

Sára felkapcsolja a szoba sarkában álló asztali lámpát.

A „miniszerkesztőség” harmadik tagja, Péter a monitoron a TAROT betűit rendezte éppen. Félbehagyja a szerkesztést, és ugyan fáradtan, de érdeklődve csatlakozik társaihoz.

– Lássuk, mit hoztunk össze!

Alig pár percet töltenek az újság átlapozásával, mindhárman visszaülnek a munkájukhoz. Sára befejezi a filmet, Péter a címlap tördelését. János pedig utolsó erejét összeszedve átolvassa a tarot-témához írt interjúját, amelyet Aminollah tarot-mesterrel készített.

A számítógépek monitorjai határozott kattanással veszik tudomásul, hogy nem kell tovább működniük. A szerkesztőség szobáit már csak a kívülről beszűrődő fények világítják meg. Sára behúzza maga után az ajtót. Beüti a zár biztonsági kódját.

Két munkatársa a fáradtságtól nyúzottan áll mellette.

– Két hétig sem látni, sem hallani nem akarok rólatok! – fordul feléjük a nő búcsúzóul.

– Jó pihenést! – köszön el János. – Ha mégis… A szülinapi partimra várlak!

– Nagyon kösz, de egészen biztos, hogy Reykjavíkból nem repülök haza.

Sára kis dobozt vesz elő a táskájából, és János kezébe nyomja.

– Boldog harmincadik szülinapot! Csak otthon bontsd ki!

2.

A halványzöld színű Ford Mondeo lomhán gördül ki a modern irodaépület mélygarázsából. Az utcát nappali fényben fürdetik a lámpák. A szemben lévő csupa ablak épület nagy órájának digitális kijelzője 22 óra 55 percet mutat, alatta a hőmérsékletjelzőn a 30 fok felirat rajzolódik ki.

Sára, miközben az autóval lassan gurul a kihalt mellékutcán, lázasan keresgél táskájában, mígnem végre megtalálja a telefonját. Laci kétszer is hívta. Egyszer még este kilenckor, majd fél tízkor.

Hogy lehet, hogy nem hallottam? Emlékszem, a délutáni megbeszélésen lehalkítottam, és elfelejtettem visszakapcsolni. Most már nem hívom, biztosan alszik. Amúgy is mindjárt hazaérek… De előbb még el kell intéznem egy fontos dolgot.

Sára tárcsáz.

– Szia, Gabi! Tudom, hogy borzasztó késő van már – mondja az autó kihangosítójának a mikrofonjába.

– Semmi gond, vártam, hogy hívsz – válaszol egy dohányzástól karcos, fáradt női hang.

– Most indulok a szerkesztőségből. Öt perc múlva nálad vagyok. Csak felcsöngetek, és bedobom a postaládába az újságot.

– Nagyon jó! Milyen lett?

– Kíváncsi vagyok a véleményedre. Nekem tetszik. Majd hívj. És a megbeszélés után Skype-on mondd el, hogyan sikerült. Bárhol vagyok, felveszem…

– Úgy lesz. Jó pihenést!

Gabi a Goldspirit vállalkozásban – a lap nevét adták az újság háttérintézményének is – Sára „másik felévé” vált. A tervek elindításához szükség volt olyan emberre, aki felhajt befektetőt, majd képes hirdetéseket is szervezni. Gabi hatvanévesen hagyta ott az akkori munkahelyét emiatt. Az írott és az elektronikus sajtóban mindenki ismerte Demeter Gabriella nevét, vagyis Gabit mint legjobb marketingszakembert és hirdetésszervezőt. Sára öröme határtalan volt, amikor Gabi elvállalta a Goldspirit elindítását. A kiterjedt kapcsolati rendszere segítségével talált befektetőt az induláshoz, és könnyedén szervezte a hirdetéseket is a vadonatúj lapba, amely a halódó sajtópiacon egyáltalán nem volt könnyű feladat.

És most egy újabb, talán őrültnek tűnő ötlet megvalósításába vágnak bele együtt: az újság angol nyelvterületre való bevezetésébe. A magyar sajtó világa olyat már nemegyszer átélt, hogy külföldi márkák bekerülnek a hazai piacra, de hogy egy magyar sajtóterméket külföldön próbálnának meg forgalmazni, nagyon ritka. Az izgalmasnak ígérkező „kalandot” alapos felmérés előzte meg. Annak rendje és módja szerint Gabi vezetésével kutatást végeztek, felmérték az angol nyelvű piac igényét a magyar ezotériára. Számítottak ugyan biztató visszajelzésekre, de a képzeletüket bőven felülmúlta az a százalékos arány, amelyet a felmérés elemzése adott. A megkérdezettek nyolcvan százaléka érdeklődését fejezte ki, és hetvenöt százaléka a vásárlási szándékát is jelezte egy magyar ezoterikus témájú lap iránt. Ezeket az adatokat és a kész angol nyelvű újságot viszi Gabi az első tárgyalásra.

Az autó rádiójából a „Soon, the lonely nights will be ended…” szól. Jólesően árad Gershwin szerzeménye Rita Reys előadásában. Sára dúdolja a dalt. Az egész órát jelző pittyegés és a hírolvasó bántó hangja végleg megöli a ringató hangulatot.

„Híreink következnek. Tizenegy óra van. Holnap kora reggel érkezik Budapestre Robert Bright az új filmjének forgatására. A világhírű filmszínész tíz napot tölt hazánkban. Ez idő alatt sok helyen lesznek majd útlezárások…” Sára lehalkítja a rádiót, miközben lassítva keresi a parkolóhelyet.

– Hát igen, ez a belváros! Mit is vártam… Késő este van, és nincs egy francos szabad parkolóhely sem. Ez hihetetlen! – bosszankodik félhangosan.

Nem messze tőle egy autó indexel, álmosan lódul Sára kocsija elé. Mintha csak neki szabadította volna fel a parkolót éppen a ház előtt, ahova mennie kell.

Régi, kétemeletes bérház súlyos tölgyfa ajtajánál keresgéli Gabi nevét. Felcsenget. A kapu mágneses zárja kiold. Sára nekifeszül a nehéz ajtótáblának, belép az előtérbe, és a postaládába dobja a borítékot.

Ahogy kilép az utcára, lelassítja a lépteit. A ház melletti újságosbódé oldalát befedő plakáton Robert Bright életnagyságú képe néz le rá a következő felirattal: „Robert Bright újra bevetésen!”

3.

A tikkasztó forróság után a budai hegyek fái az éjszaka enyhet adó sötétjében nyújtózkodnak az út fölé, amelyen Sára autójával hazafelé tart. A kocsi lehúzott ablakán át beáramlik a langyos szél, simogatja, felfrissíti a nő arcát. Távolból derengenek a város fényei. A takaros budai villa bejárati kapujának két oldalán óriási tuják állnak. Ahogy mindig, Sára precízen bekanyarodik az autóbeállóba. Leállítja a motort. Felnéz a kétszintes ház emeleti ablakaira, amelyek sötéten merednek rá.

Végre itthon. A megkönnyebbülés mosolya suhan át az arcán. A lassan ránehezedő fáradtság ellenére is megnyugtató boldogságot érez. Lezárta munkájának egy fontos szakaszát. Kezdődhet hát a pihenés.

Mióta várta ezt a pillanatot, hogy ne csak otthon, a családon belül menjenek rendben a dolgok, hanem legyen egy olyan munkája, amelyet igazán szeret, és minden ízében azonosulni tud vele!

Ha októberben, az ötvenedik születésnapján szokásától eltérően számvetést készít eddigi életéről, akkor a modern kori sablonnal élve „sikertörténetet tudhat maga mögött”. Tökéletesnek érezte az életet: szerelmes a férjébe, szerelmes a gyerekeibe, szerelmes a munkájába.

Érzékelve Sára mozgását, a villany automatikusan felkapcsolódik, amint a ház melletti járdán a bejárati ajtó felé tart. Szemével végigsimítja a gondozott előkert kör alakban egymáshoz simuló begóniáit, azáleáit, körömvirágait. Mélyet szippant a virágillatú levegőből. Amint belép a béke szigetét jelentő házba, alig érzékelhető huzat lebbenti meg az ajtóval szembeni veranda nyitott ajtajának függönyét, felfrissítve a tágas, egybenyíló nappali-étkező-konyha légterét. Sára leteszi a táskáját és az angol nyelvű újságot az előszoba szekrényére. Felnéz a nappali mellett felfutó lépcső tetejére, hátha valaki észrevette az érkezését, de csak a tetőtéri ablakon beragyogó telihold fénycsíkja hullik a lába elé.

Besétál hát a konyhába, vizet tölt magának. A tálalóasztalhoz támaszkodik. Ahogyan a pult fölötti állványról lelógó rézserpenyő és fogantyús lábosok közt kinéz, látja, hogy fény vetül a veranda kövére.

Miért ég a lámpa?

Alex, a család kedvenc német juhászkutyája horkant egyet a veranda ajtaja mellett, jelezve gazdájának, hogy ő is a közelben van.

Sára kilép hozzá, megsimogatja a fejét. A kert napelemes lámpái kirajzolják a medencéhez vezető járdát, amely körül a sötétben végtelennek tűnő, gondozott pázsit terpeszkedik. Közel a verandához takaros fűszernövényes kert ontja a zsálya, a menta, a bazsalikom bódító illatát.

A vendéglakrész felé fordulva Sára szeme, mint mindig, most is megakad a szomszéd ház élettelen erkélyén. Nyugtalanító borzongás járja át, amikor meglátja a legalább fél éve lakatlan épületet.

De figyelmét most az otthonukhoz épített lakrész felé fordítja, melyet a család vendégeinek kényelmére alakítottak ki.

A nagy üvegablakhoz lép. A verandára kiömlő fény az oldalsó épület állólámpájából ered. Nyitott könyv hever a lámpa melletti kanapé támláján. Sára óvatosan kinyitja a bejárati ajtót. A nappaliból nyíló háló franciaágyán tizennyolc éves fia pihen.

Sára kivesz a szekrényből egy könnyű takarót. Gondosan betakarja a fiút, és puszit lehel az arcára.

– Nagyon meleg volt fent… A légkondi meg folyton kikapcsol – mondja a fiú álmosan.

– Semmi baj. Aludj csak! Szép álmokat, drága Gergő!

Sára visszamegy a házba. Az emeleten óvatosan benyit kisebbik fia, Gábor szobájába. Az ő íróasztalán is ég még a lámpa. A földön nyitott bőrönd, benne rendben összehajtogatott ruhák. A fiú mélyen alszik. Sára finom puszija enyhe mosolyt varázsol a kamasz arcára. Majd a nő halkan besurran a hálóba, bebújik a férje mellé az ágyba. Hozzásimul.

– Végre hazaértél… – dünnyögi álmosan Laci. Aztán hátat fordít Sárának, és tovább alszik. Se egy simogatás, se egy ölelés. A nő megütközve mered Laci hátára, majd erőt vesz rajta a fáradtság, és álomba zuhan.

4.

Mint minden hétköznap, ezen a hétfő reggelen is az óra csörgése rántja ki Sárát az álmok birodalmából.

Hét óra – már megint.

Robot módjára felül az ágyban, fáradtan bevonszolja magát a fürdőszobába.

Már felöltözve, a zuhanytól felfrissülve siet le a konyhába, hogy elkészítse a kávét. A tizenhat éves Gábor egy „jó reggelt”-et dob édesanyja felé, és az utolsó három lépcsőfokot kihagyva, a lépcsőkorlátba kapaszkodva leugrik a padlóra. A nappali irányába indul, és csak úgy, megszokásból bekapcsolja a tévét, majd hanyagul a kanapéra dobja a távirányítót. Gergő már az asztalnál ül, hozzálát a gondosan előkészített szendvicsek elpusztításához.

A tévé reggeli műsorában a repülőtérről tudósít egy hosszú, barna hajú, húsz év körüli riporternő. Színes, virágos nyári ruhájában a reptér érkezési oldalán áll, kisebb tömeggel körülvéve. Viszonylag halkan szól a tévé, de a riporter beszédhibáktól hemzsegő szavait jól ki lehet venni:

– Fél óra múlva száll le Robert Bright gépe a Liszt Ferenc repülőtérre. Kisebb tömeg gyűlt össze az akciófilmek koronázatlan királyának fogadására. Az ötvenhat éves sztár még mindig a nők bálványa.

– Te miért vagy most itt? – kérdezi a riporter a mellette álló tinilányt, arcába nyomva a mikrofont, mintegy színesítve a nép véleményével a tudósítását.

– Mert imádom Robertet! – válaszolja a lány gyönyörűségtől elhaló hangon.

– És mit szeretsz benne? – faggatja tovább a riporter.

– Hogy szívdöglesztően szexi… – vihorászik a megkérdezett.

A riporternő a kamera felé fordulva folytatja a közvetítést.

– Robert Bright most a családja nélkül érkezik hazánkba, hogy a Try it again ötödik részében újra Perry nyomozó szerepébe bújjon. Bright világsikerét az igen tehetséges, magányos farkas típusú nyomozó izgalmas megformálásának köszönheti. Nyilatkozataiban mindig kiemeli, hogy mennyire fontos a családja: előző házasságából két lánya, a mostaniból egy fia született, mindemellett a sajtó mindig is hangos volt a nőügyeitől és alkoholfüggőségétől. Ez utóbbinak démonát állítólag önmagától sikerült legyőznie. Könyve is megjelent az alkohollal vívott heroikus küzdelméről és végső győzelméről.

Sára határozott léptekkel elindul a tévé felé, és ahelyett, hogy a távkapcsolóval bajlódna, a tévé kapcsológombja felé nyúl – régimódi megoldással, biztos mozdulattal vet véget a műsornak.

– Robert Bright lassan beköltözik az életünkbe! A csapból is ő folyik! Szétmegy tőle a fejem…

A fiaihoz fordul, és a szokásos, indulás előtti anyai kérdésekkel bombázza őket.

– Összekészítettetek mindent?

A fiúk szinte egyszerre válaszolnak, ahogyan majszolják a reggelijüket.

– Igen!

Sára a hűtőben keresgél, közben tovább kérdezgeti a fiúkat.

– Apátoktól elköszöntetek?

A két fiú válasza megint egyszerre szól:

– Persze.

– A térképeket megtaláltátok? – folytatja Sára az ellenőrző kérdéseket, főleg saját maga megnyugtatására.

– Amszterdamról nem volt, de ott úgyis csak egy napig leszünk – mondja Gergő. – Ja, és a telefonokat is feltöltöttük, apa pedig tett még pénzt a kártyáinkra.

– Rendben. Igyekezzünk, mert pillanatokon belül bedugul a város – sürgeti Sára a fiúkat.

5.

Áthajtanak az Erzsébet hídon, bekanyarodnak a hetvenes években épült, akkor még modernnek számító gimnázium elé. Sárának nagyon kell koncentrálnia, hogy az autóvezetés jól menjen. Hiába a hideg zuhany, a reggeli kávé, az előző napi munkamaraton elfárasztotta, és egy hasonlóan zsúfolt nap után általában sokkal nehezebb bekapcsolnia azokat a belső motorokat, amelyek a vezetéshez szükségesek. Úgy érzi, mintha vége sem lett volna az előző napnak, mintha nem tudott volna pihenni alvás közben sem. És ez a fáradtság nem is a tegnapi nappal kezdődött, hanem az elmúlt fél év hajtása, idegfeszültsége kezd el a szabadság első napján kioldódni.

Az emeletes busz mellett összegyűlő 14–18 éves fiatalok a csomagjaikat adogatják a sofőröknek, akik ügyesen rendezgetik azokat, hogy mindenkié elférjen. A diákok nagy zsivaj közepette, beszélgetve, nevetgélve lépnek fel a busz lépcsőjén. A tanárnő az útleveleket és a személyi igazolványokat ellenőrzi. Sára puszit ad a két fiának, megöleli mindkettőt.

– Hívjatok, ha átértetek Angliába! Vigyázzatok magatokra!

Pár perc elteltével a busz ajtaja lassan becsukódik. A nagy fémtest megmozdul, és komótosan kigördül az iskola épülete elől. Sára az autóval követi egy darabon, hiszen az ő útja is az Erzsébet hídon vezet át, csak a BAH-csomópontnál kanyarodik el és veszi útját hazafelé.

6.

– Még mindig aggódom értük, pedig már nagyok – sóhajt Sára. Laci indulásra készen áll a nappali közepén.

 – Van még bő két óránk. Szeretném magam rendbe tenni – mondja a nő, és elindul kifelé a nappaliból.

– Én most elmegyek… – Laci hangja áthasítja a nyugodt csendet.

Sára megtorpan. Visszafordul. A férfi rendületlenül áll a nappali közepén.

– Hogy mondtad?

– Elköltözöm.

– Nem értem…

– Pedig hónapok óta próbálom elmondani, hogy nem érzem jól magam, mert alig vagy itthon. Amikor meg itthon vagy, akkor sem vagy jelen. Nem találom azt a nőt, akit szeretek benned.

Laci lassan adagolja a szavakat. A máskor kellemesen csengő, melegséget árasztó orgánum tompán kong a falak között. Mintha csak meg akarna szabadulni a mondatoktól, amelyek a fejében régóta halomban hevernek.

– Tudom, ezt mondtad már, de én megpróbáltam…

– Nem sikerült.

A férfi mondata áthatolhatatlan falat emel kettőjük közé.

– Miért nem szóltál erről? – Sára a kiborulás szélén, erőltetett nyugalommal préseli ki magából rekedten a kérdést.

– Mert azóta találtam valakit…

– Ezt miért nem mondtad?

– Mit mondtam volna…?

Sára már nem tudja, hogy a gúnyosan visszapattanó kérdésre van-e válasz. A tikkasztó hőségben fáradt csend telepedik mindkettejükre. A percek órákká duzzadnak a lélek tompaságában.

Sára maga elé bámul. Elszorul a torka, a vér kiszalad a fejéből, a lábából, alig tud állni. Megszólalna, de valahogy nem működnek a hangszálai. A szavak csupán halk leheletként távoznak a térbe. Mintha nem is ő beszélne.

– Mi lesz… – krákog, hátha segít –, mi lesz a repülőjegyekkel?

– Egy hete visszaváltottam őket. – Laci közömbös válasza sérti Sára fülét.

– Nagyon gondos megoldás! Erről sem szóltál… – A nő halvány iróniát próbál csempészni a hangjába. Hiába. Ez sem működik. Maga elé mered. – Ezek szerint már régóta készültél…

Újra csend. Laci nem válaszol. Évszázadok, évezredek szerelme szakad most szét…

– Akkor megyek. Szia!

A férfi egy pillanatra megáll. Talán a szokás nem engedi tovább: már mozdul, mintha puszit akarna adni Sárának, ahogyan mindig is teszi, amikor elbúcsúzik tőle, de meggondolja magát, és lassan elindul az ajtó felé.

A dac, amivel fel akarta hívni magára a figyelmet, most mintha alábbhagyna. A hónapok óta táplált sértettség eddig eltorlaszolta a Sárához visszavezető utat – most Laci mégis úgy érzi, hogy a sértettség ereje enged, lankad a harag. És majdnem kimondja, hogy ő mégis ezt a nőt akarja, senki mást…

Végül a düh újra felülkerekedik benne. Egyébként is, ismeri jól Sára praktikussággal álcázott kiborulásait. Ismeri és érti is ezeket, de már nem akar velük foglalkozni. Vége. Nincs hozzá türelme, és ha megint belemegy ebbe a játékba, soha semmi sem fog megváltozni. Újra ugyanazokat a köröket futják majd, amelyeket lassan egy éve mindennap.

Ha most visszamegy, minden kezdődik elölről, és megint nem lesz társa, pusztán egy rohanó nő, aki valaminek mindenáron meg akar felelni. Csak már neki nem.

El kell mennie.

A leírhatatlan, ősi szerelem, amely még mindig Sárához köti, megnehezíti az indulást.

De most el kell mennie. A düh űzi el.

Hogyan lehetett tönkretenni, elbizonytalanítani az ő rendíthetetlen szerelmét? Ez a kérdés még mindig forrong benne. A munkából hazaérve csak arra vágyott, hogy Sára mellette legyen. Hogy átölelhesse, hogy beszélgethessen vele, hogy érezhesse a közelségét és azt a nyugalmat, amelyet Sára csodálatos békéje adott neki.

Laci szerette a munkáját. Ám minden egyes szavában, döntésében, minden mozdulatában ott érezte Sárát. A főnöki szerepből kilépve csak arra vágyott, hogy Sára mellette legyen, és Sára éppen ettől fosztotta meg. Hiába magyarázta, hogy mi a gondja: az érzelmeket egy bizonyos pont után nehéz szavakba önteni. Ahhoz, hogy Sára átélje, mi zajlik benne, kellett volna az empátia, kellett volna a szerelem. És a szavak attól kezdve már nem is fontosak. A ráhangolódás, az együtt rezgés – ez veszett el. Az elkeseredés annyira eluralkodott Lacin, hogy ő, aki minden helyzetben erős volt, és a viharokat százéves tölgyként, szilárdan állta, majdnem belepusztult az érzelmi elhanyagoltságba. Nem értette, hogy mi zajlik benne és körülötte. És amikor megfogant benne a helyzettel szembeni dac, ott termett mellette a kolléganője. Ugyan korábban is elkapta a nő epekedő pillantását, de csak mosolygott rajta, nem érdekelte. Most viszont belekapaszkodott: úgy érezte, valakinek fontos lett újra.

És most nem érdekli semmi, csak az, hogy végre szeressék, legyen mellette valaki, aki a partnere lesz, úgy, ahogyan Sára volt egykor.

Laci lassan megy a kijárati ajtó felé. A csökönyösség húzza kifelé, de közben iszonyú erősen tartja vissza egy megmagyarázhatatlan erő. Úgy érzi, széttépi a két egymásnak feszülő energia. Most csak egy szó kellene, csak arra vár, hogy Sára azt mondja, ne menjen… De a felesége nem szól semmit.

Már nem szeret – fogalmazza meg magában Laci, és szinte feltépi az ajtót, mielőtt kilép a családi fészekből. Az ajtó értetlenül csapódik a padlóhoz rögzített ütközőnek, majd lendületét vesztve visszaindul, lassan közeledve a zárhoz. Katt.

Újra csend.

– Szia… – leheli Sára a lassan becsukódó ajtó felé.

Ráborul a néma csend. Mozdulatlanul áll az ajtót bámulva. Hallja, ahogyan a férje beindítja az autó motorját és elhajt. Hallja a kertből a kutya ugatását.

Megcsörren a telefonja.

– Szia, Sára! – A vonal végén egy női hang. – Hozhatod a kutyust, ébren vagyunk már.

– Szia, Luca! Köszi! Viszem! – Sára hangja még mindig tompán szól.

– Valami baj van?

– Nem, nincs… Fáradt vagyok. Máris indulok.

Kimegy a kertbe. A német juhászkutya éppen egy galambot kerget.

– Alex, gyere ide hozzám!

Sára lehajol a hozzátrappoló kedvenchez, megfogja helyes pofáját, és szeretettel meggyúrja a bundáját. Alexnek nagyon tetszik a játék. Sára az összekészített tálkát, kutyaeledelt az autó csomagtartójába pakolja. Alex ebből már tudja, hogy mi következik: a gazdi kinyitja az autó ajtaját, a kutyus beugrik a hátsó ülésre. Sára kifelé tart a városból. Törökbálint felé letér, és egy kertes háznál megáll. Becsenget. Nála alig idősebb nő lép ki az ajtón, ő Sára nővére, Luca. A kutyus már vágtat is befelé a kapun, a két nő mosolyogva figyeli az önfeledt rohanást.

– Úgy látom, megint nem lesz semmi baj. – Luca ugyan vidáman, de húga tekintetét fürkészve nyugtázza a kutya otthonos viselkedését.

– Én is így látom. – Sára kerüli nővére tekintetét.

– Mikor indul a gépetek? – kérdezi Luca.

– Szűk másfél óra múlva, úgyhogy sietek.

Sára sápadtan lép az autójához. A kilincsre teszi a kezét, amikor Luca fájó kérdése beléhasít.

– Biztos, hogy minden rendben van? – kérdezi a nővére.

– Igen, csak fáradt vagyok…

Sára ingerülten válaszol. Megteheti, hiszen a nővérével beszél. Vele igenis lehet ingerült. És egyébként is, senkinek semmi köze ahhoz, hogy mi történt vele. De mégis megtorpan. Kibuggyannak a könnyei.

– Nem… Egyáltalán semmi nincs rendben… – Sára még mindig hátat fordít Lucának, aki megindultan várja, hogy húga végre elmondja, mi nyomja a lelkét. – Laci elment…

– Hogyan? – Luca döbbenten lép közelebb Sárához, mintha nem értette volna tisztán, amit a húga mondott.

– Elhagyott.

Luca maga felé fordítja zaklatott húgát és átöleli, mintha a testével akarná védeni a feltörő fájdalomtól.

– Gyere, menjünk be! És mesélj.

– Nem szeretnék… – Sára iszonyatos energiát fektet abba, hogy folytassa. – Itt hagyhatom Alexet? Annak ellenére, hogy nem utazunk el…

– Hát persze…

– Akkor jó… Szeretnék egyedül lenni.

– Rendben. De bármi van, hívj! – Luca megsimogatja húga fejét.

– Köszi. Anyuéknak ne mondj semmit, majd én…

– Tudod, hogy nem szoktam árulkodni, drága hugicám. – Luca kezébe fogja Sára arcát. – Nincs semmi baj!

Sára mosolyogni próbál.

– Tudom…

– Nagyon szeretlek… – nővére szeméből is kibuggyan a könny.

– Én is… Megyek…

– Rendben. Vigyázz magadra, és hívj!

– Köszi…