CSIKÓS KLAUDIA – GEDEI NORBERT

GYILKOSA

ISMERETLEN

Budapest, 2014

Copyright © Csikós Klaudia, 2014

Copyright © Gedei Norbert, 2014

All rights reserved.

© XXI. Század Kiadó, 2014

ISBN 978-615-5373-49-7

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Amikor beléptünk a kórbonctani intézetbe, már mindenem reszketett. Nem hittem el, hogy tényleg ott lesz a feleségem. Egy barátom azt tanácsolta, mindenképpen nézzem meg utoljára Krisztit, mert különben sohasem tudom elengedni – de ahogy ott lépkedtem, arra gondoltam, hogy nem is akarom. Úgy szeretnék emlékezni rá, mint amilyen az utolsó napon volt: szőkén, mosolygósan. Nem pedig úgy, hogy egy hideg fémtálcán fekszik, lehunyt szemmel, sápadtan.

Ketten kísértek el: régi barátom, Csabi, aki velem volt, amikor megtalálták Kriszti holttestét és Kati mama, a feleségem édesanyja. Nem kellett rájuk néznem ahhoz, hogy tudjam, hármunk közül én festek a legnyomorultabbul. Az elmúlt napokban valamelyikük mindig velem jött, ha el kellett hagynom a lakást. Úgy kapaszkodtam beléjük, mintha nélkülük képtelen lennék megmozdulni, meg sem próbáltam erősnek mutatni magamat – már napokkal korábban lemondtam arról, hogy méltósággal viseljem a gyászt.

„Nem, nem, nem” – csak ezt ismételgettem magamban, miközben végigvezettek a hosszú folyosón, a barátságtalan falak között. Láttam az út végén egy hatalmas függönyt. Amikor elhúzták, kirajzolódott egy hordágy, rajta egy letakart női alakkal.

Lassan közelebb léptem, és észrevettem, hogy egy hosszú, vörös hajtincs lóg le a hordágyról. „Ő nem lehet az én feleségem, Kriszti szőke” – futott át az agyamon, de amikor felemelték a fehér takarót és megláttam az arcát, megszédültem. Ő volt az.

Még akkor is gyönyörű volt. A szeme csukva, a szája picit nyitva. Mindig így aludt, sokszor gyönyörködtem benne éjszakánként. De most lila foltok borították az arcát, és a szája fölött volt egy apró, lencse nagyságú seb.

– Miért vörös a haja? – alig ismertem rá a saját hangomra, amikor feltettem a kérdést. A boncmester válasza szíven ütött:

– A vértől – felelte anélkül, hogy rám nézett volna.

Végül összeszedtem magamat, és megérintettem a feleségemet. Ott, a boncteremben megfogadtam neki, hogy felnevelem a fiunkat, és minden álmunkat megvalósítom. Nagyon esetlen lehettem, de az ott dolgozók már hozzászokhattak az ilyen jelenetekhez. Csabi végül kitámogatott az épületből, és leültem egy padra. Kati mamát vártuk, aki még bent maradt, elbúcsúzni a lányától.

Miközben levegő után kapkodtam és próbáltam magamhoz térni, odajött hozzánk az egyik boncsegéd. Állítólag régről ismertük egymást, még azokból az időkből, amikor testépítő versenyekre jártam. Ő mondta, hogy Krisztit kegyetlenül megverték. Megkötözték kezét-lábát, a jobb karját kicsavarták, a nyakára pedig olyan erővel szorították rá a kötelet, hogy alig tudták levágni róla, szinte belehasított a húsába.

Egészen addig semmit sem tudtam arról, hogy mi történt vele. A rendőröket hiába faggattam, a boncolási jegyzőkönyvet sem mutatták meg – mintha valami szörnyűségtől akartak volna megóvni. Azt mondták, most próbáljak talpra állni, ne kínozzam magamat ilyen borzalmakkal. Ha meglesz a gyilkos, minden jegyzőkönyvbe belenézhetek, és akkor is ideadják a papírokat, ha két év után sem lesz meg a tettes, de erre ne is gondoljak, egészen biztos, hogy elkapják. Addig viszont inkább ne tegyek fel kérdéseket, és ne figyeljek a pletykákra – akkor ugyanis már olyan hírek kezdtek terjedni, amelyek szerint a feleségemet valósággal széttépték a támadói.

Úgy búcsúztam el Krisztitől, hogy fogalmam sem volt róla, mennyit szenvedett a halála előtt. Megkínozták a gyilkosai, vagy olyan gyorsan történt minden, hogy ideje sem volt felfogni, mi vár rá? Csak annyit tudtam, hogy egy este elment futni Soroksáron, és soha többé nem jött haza.

Penge a nyakamon

Mindenki emlékszik rá, mikor találkozott életében először az elmúlással. Engem tizenkilenc évvel Kriszti meggyilkolása előtt, huszonnégy évesen érintett meg a halál, és azóta is körülöttem ólálkodik. Néha arra gondolok, hogy ha azon az éjszakán meghalok, Kriszti sohasem költözik a Szigetdűlő közelébe, és sohasem kezd futni azon az úton, amelyen a gyilkosai lestek rá. Mint egy hülye horrorfilmben, amiben valaki kijátssza a kaszást, de az a szerettein áll bosszút. Ha sejtettem volna, hogy ezzel megváltoztathatom Kriszti sorsát, gondolkodás nélkül vállalom a halált. De azokban a percekben, amikor az életemért harcoltam, még nem tudtam, hogy valaha valaki ilyen fontos lesz majd számomra.

Azon a bizonyos éjszakán egy férfi szamurájkardot szorított a torkomhoz. Olyan erősen nyomta oda a pengét, hogy az ütőeremben éreztem a szívem minden dobbanását. A társának – mint később kiderült, a testvérének – pisztoly volt a kezében. Velük szemben állt az édesapám, a félig lehunyt szememmel láttam, hogy nála is fegyver van.

– Levágom a fiad fejét! – üvöltötte a szamurájkardos, aki élő pajzsként tartott maga előtt. De apa, aki a rendőrségtől ment nyugdíjba, mindig a helyzet magaslatán állt, és most sem remegett meg a hangja:

– Éles fegyver van nálam, húzzatok el! – kiabálta nekik, de azok ketten csak tovább üvöltöttek. Aztán eldördültek a lövések.

A feleségem meggyilkolása után azonnal felmerült, hogy Krisztit bosszúból ölték meg, és az esetnek köze lehet ehhez a tizenkilenc évvel ezelőtti lövöldözéshez. Akkoriban az a bizonyos testvérpár rettegésben tartotta a környéket, sokan összetűzésbe keveredtek velük. 1995-ben, egy novemberi estén pedig valóságos ámokfutást rendeztek.

Először szétvertek egy presszót Erzsébeten – ott már előkerült az a szamurájkard, amivel később nekem estek –, aztán az ócsai benzinkúthoz mentek, ahol megtámadták két ismerősömet. Az egyiküknek kést szorítottak a nyakához, a másikukat hasba akarták szúrni. Ő azonban elkapta a pengét, ami szétvágta a tenyerét, de aztán sikerült elmenekülnie. Beugrott egy gyár udvarába, átesett a kerítésen, és szétnyílt a térde. Azok ketten utánaeredtek, és futni hagyták a másik barátomat. Egy idő után feladták a keresését – ekkor kezdtek rám vadászni.

Visszafordultak a benzinkútnál Soroksár irányába, és hozzánk hajtottak. Apuval egy kocsiban ültünk egy autósiskola tanpályáján. Sötét, kietlen hely volt, senki sem járt arra. Nem hallottunk az elmúlt órákban történtekről, hiszen akkoriban még hírből sem ismertük a mobiltelefont. Egyszer csak megállt mellettünk egy piros Porsche. Kiszállt belőle a két férfi, odajöttek hozzánk, és megkérdezték a nevemet. Kezet nyújtottam, de nem fogadták a köszönésem. Arról az ismerősömről faggattak, akit előtte hasba akartak szúrni: kérdezték, hogy barátok vagyunk-e. Amikor mondtam, hogy igen, nyugodtan odasétáltak a kocsijukhoz, majd egy szamurájkarddal és egy pisztollyal tértek vissza.

Ettől a ponttól úgy él bennem a történet, mint egy lassított felvétel, szinte minden pillanatát magam elé tudom képzelni, még tizenkilenc év után is.

Mindketten kipattantunk a kocsiból. Apu autója az enyém mögött parkolt, ő oda akart beugrani, de már késő volt. Az alacsonyabb férfi fegyvert fogott ránk, egyre közelebb jött, és folyamatosan ordított. Mi pedig csak álltunk lefagyva. Hirtelen felébredt bennem az életösztön, és elkezdtem hátrálni. Aztán valaki megragadott, és már éreztem is a kard pengéjét a nyakamon. Lenéztem, és láttam, hogy egy hatalmas szamurájkardot szorítanak hozzám.

Apám azonnal tudta, mit kell tennie. Előhúzta az engedéllyel tartott fegyverét, és próbálta átvenni az irányítást. De a két férfi csak azt ordította, hogy nekik is van fegyverük, nem szarnak be tőlünk.

Ha nem olvastam volna a rendőrségi jegyzőkönyveket, a mai napig nem tudnám megmondani, meddig álltunk így, és tulajdonképpen hány lövés dördült el. Az azonban tisztán megmaradt bennem, hogy apu kétszer a levegőbe lőtt, hogy elijessze őket, de a támadóink meg se rezdültek. Ezután pillanatok alatt zajlott le minden: apu egy másodperc alatt felmérte a helyzetet, és döntött. A legnagyobb veszélyt a pisztolyos alak jelentette, úgyhogy először őt vette célba. Utólag tudtam meg, hogy három lövést kapott. Apám kétszer eltalálta az alsótestén, de a férfi továbbra is talpon maradt, fegyverrel a kezében. Hihetetlen erő lakozott benne; egy pillanatra azt hittem, hogy nem is fogja a golyó. A lábához kapott, aztán újra felemelte a pisztolyt, hogy célba vegye apámat, de ő gyorsabb volt. A harmadik lövedék a medencéjénél érte a támadónkat, és ettől már térdre rogyott. A boncolási jegyzőkönyvből kiderült, hogy mindhárom golyó tenyérnyi helyen hatolt át. Kettő a lágy részen, egy pedig a csonton.

Miután a férfi a földre került, apu felénk fordult. Mi dermedten álltunk, de a szamurájkardos egy pillanatra sem engedett el. Nem érdekelte, hogy csupán egy pengéje van a tűzfegyverrel szemben, készen állt arra, hogy elvágja a torkomat, és utána apámat is megölje. Szerencsére azonban nem szolgáltam jó fedezékül neki, a lába öt-tíz centire kilógott mögülem, és apám még a koromsötétben is eltalálta. Ha nem látom, el sem hiszem, hogy valaki képes ilyen pontos kapáslövést leadni. Éreztem, hogy az elsuhanó golyó meglegyinti a nadrágom szárát, aztán a szorítás enyhülni kezdett. De még mindig a nyakamnál tartotta a pengét. Apu leadott még egy lövést, és ekkor a férfi végre elejtette a kardot – hallottam, ahogy a fém a betonhoz csapódott –, majd ő maga is a földre zuhant.

A testvére, aki három golyót kapott, még ekkor sem adta fel. Elkezdett kúszni a pisztoly felé, de odaugrottam, és elrúgtam a fegyvert. Élete utolsó pillanataiban is megpróbált megölni minket. Ott halt meg a betonon, a semmiért.

Ennek az éjszakának az eseményei egész életemre rányomták bélyegüket, évekig kísértették a családomat. A lövöldözés bekerült a lapokba, a híradók is foglalkoztak vele. A szamurájkardos életben maradt, és vérbosszút fogadott, ezért gondolta mindenki, hogy Kriszti halálának köze lehet ahhoz az esethez. Ráadásul a férfi a hírek szerint nem sokkal a gyilkosság előtt szabadult a börtönből, és állítólag visszatért a környékünkre.

A feleségemet a lövöldözés után ismertem meg. Elmondtam neki, mi történt, vagyis úgy fogadott el, hogy ismerte a múltamat. Tudta, hogy veszélyben lehet mellettem, de vállalta a kockázatot, és végül kiderült, hogy nem volt okunk a félelemre. Soha egyetlen fenyegetést sem kaptunk a miatt az éjszaka miatt. Valójában inkább azért kellett izgulnunk, hogy mi lesz az apám sorsa. Nyomozás indult, de csak évek múlva született ítélet arról, hogy jogosan használta-e a fegyverét. Kriszti már várandós volt Rolival, amikor aput jogerősen felmentették, és a család megnyugodott. Ezután már ritkán került szóba köztünk az eset.

Emlékszem, egyszer beültünk egy filmre, ami két emberevő oroszlántestvérről szólt. Együtt legyőzhetetlennek érezték magukat, ám miután az egyiket megölték, a másiknak sem volt esélye. Amikor kijöttünk a moziból, arról beszéltünk, hogy ez a történet olyan, mint azoknak az élete, akik megtámadtak minket.

Szinte már el is felejtettük a borzalmakat, amikor Kriszti tragédiája előtt egy héttel többünket is rossz érzés kerített hatalmába. Anyu arról álmodott, hogy halál lesz a családban. Kétes alakok mozogtak a házunk környékén, és azt gyanítottuk, hogy kocsiból figyelik az utcát, így a feleségemet is, amikor kilép az ajtón. Anyu nem bírta tovább, és szólt az alpolgármesternek, aki egyébként a szomszédunk. Mivel ő is látta ezeket a furcsa alakokat, végül bejelentést tett a rendőrségen. Anyu este elmesélte, hogy beszélt az alpolgármesterrel, és még az álmát is elmondta neki, mire apu figyelmeztette a szomszédunkat, hogy vigyázzon, mert egy boszorkánnyal lakik egy utcában.

Kriszti úgy jött hozzám, hogy ismerte a múltamat. Tizenhét évig voltunk házasok

Mielőtt Krisztit megismertem, egyetlen szenvedély töltötte ki az életemet: a testépítés. 1989-ben, az érettségi szünetben döntöttem el, hogy gyúrni fogok. Apu súlyemelő volt, és állandóan mondogatta, hogy menjek le a terembe, de akkortájt engem csak a kenuzás érdekelt. Az osztálytársaimat mindig lenyomtam szkanderben, pedig ők keményen súlyzóztak. A tornaórákon sem jelentettek gondot az erőgyakorlatok, és egyszer csak ráébredtem, hogy mégis ez való nekem, nem a kenuzás.

Miután a döntés megszületett, már csak edzőt kellett találnom. Csabi bátyjával mentem le először egy edzőterembe. A Móricz Zsigmond körtérnél volt egy menő klub, először ott próbálkoztunk. Mondtuk, hogy versenyezni szeretnénk, de nem tudtak felvenni minket. Egy másik helyen viszont rögtön befogadtak, és tizenegy hónapnyi edzés után már negyedik helyezést értem el a magyar juniorbajnokságon.

A gyorsan jött siker valósággal megrészegített, és onnan nem volt megállás. 1990-ben már első lettem. Sorra jöttek a versenyek, és szép lassan az életem részévé vált a testépítő sport, sőt az sem túlzás, hogy ez lett az életem. Minden e körül forgott: az étkezésem, az alvásidőm, az összes ébren töltött percem. Tudományosan kidolgozott elvek alapján táplálkoztam, nem volt mindegy, mennyi szénhidrátot, fehérjét és folyadékot fogyasztok.

A hivatásomat, a rendőrséget is ezért hagytam ott: mindent a testépítésnek rendeltem alá. Abban az időben dúlt a délszláv háború, és állandóan levezényeltek minket Baranya megyébe. Megesett, hogy napokat kellett harckocsiban aludnunk a határ mentén. Gyakoriak voltak az úgynevezett visszatartások is, amikor nemegyszer negyvennyolc órán át dolgoztunk folyamatosan, és utána mindössze huszonnégy órányi pihenőt kaptunk. Így természetesen képtelen voltam tartani az edzéstervemet, és megfelelően táplálkozni sem tudtam. Napok alatt több hónapos munkám ment tönkre, ezért eldöntöttem, hogy leszerelek.

Amikor Krisztit megismertem, tulajdonképpen már alig edzettem. Lassan beletörődtem, hogy hamarosan abbahagyom a versenyzést, mert már nem bírom anyagilag: sokba került az utazás, a speciális étkezés. Kriszti csak egy versenyemet asszisztálta végig, egy németországi nemzetközi bajnokságra kísért el. Akkor már régóta nem diétáztam, pedig ennek a sportnak ez az alapja. Az esélytelenek nyugalmával utaztam ki, de még így is harmadik lettem.

Krisztinek nagyon imponált a testépítés, de hogy mennyire fontos volt ez neki, arra csak halála után jöttem rá. Találtam a személyi igazolványa mellett egy fotót, amit az egyik versenyen készítettek rólam. Húsz éven át őrizgette ezt a képet. Rögtön megrohantak az emlékek, eszembe jutott, hogy a feleségem mindig azzal nyaggatott, térjek vissza az edzőterembe. Egy ideje már semmi kedvem nem volt ehhez, talán el is lustultam. De amikor megtaláltam azt a képet, eldöntöttem, hogy erőt veszek magamon, és újra lejárok a terembe. Nyolc hónapja egyetlen edzést sem hagytam ki.

Az elmúlt évek alatt szinte mindenki elment, aki közel állt hozzám, majdnem az összes barátom, és mind erőszakos halállal. Aki még köztünk van, az is életre szóló sebeket szerzett. Mintha átok ülne rajtam, és folyamatosan kapnám a gyomrosokat a kaszástól. Most pedig sikerült padlóra küldenie.

Kriszti meggyilkolása óta csak akkor veszem elő a régi emlékeket, amikor a fiunk már alszik. Rolit szörnyen felzaklatják az édesanyjáról készült fotók, ezért mindet elpakoltam a szobákból, és csak akkor veszem elő őket, amikor senki se lát. Egyik este megnéztem az esküvői videónkat, amit az apósom készített tizenhét évvel ezelőtt. Teljesen a film hatása alá kerültem; pár percre szinte sikerült elhitetnem magammal, hogy minden rendben, és ez a sok szörnyűség nem is történt meg velünk. Ott mosolygott Kriszti, ott voltak a szeretteink, akik velünk együtt ünnepelték az éppen elkezdődő közös életünket.

De a következő felvétel visszarángatott a valóságba. Egy bűnügyi tudósítást néztem arról az esetről, amikor az esküvőnk után pár hónappal megtámadták Csabi barátomat. Egy csepeli kaszinóban rontottak rá, ahol én segítettem elhelyezkedni neki éjjeliőrként. A rablók hurkot dobtak a nyakába, amit összekötöttek a lábával, hogy saját magát fojtsa meg, majd zsákot húztak a fejére, és otthagyták. Nem egyszerűen végezni akartak vele – azt akarták, hogy kínok közt haljon meg. Csabi a saját vérében fuldoklott, amikor megtalálták a kollégái. Egy hajszálon múlt az élete, emberi roncsként jött ki a kórházból, és újra meg kellett tanulnia járni. A helyszínelésről készült videót bámulva feltűnt: mintha ugyanazokat a nyomozókat láttam volna, mint akik Kriszti holttestéhez vonultak ki, csak fiatalabb kiadásban.

Aztán Attila fotóját néztem. Ő pár hónappal Kriszti halála előtt egy ollóval megölte a párját és a nő anyját, aztán a vonat elé ugrott itt Soroksáron. Ez egy vasárnapon történt. Pénteken még eljött hozzánk, de nem voltam otthon, csak telefonon tudtunk beszélni. Azt mondta, el kell utaznia, még hallok majd róla, de mint kiderült, végleg búcsúzott.

Zsolt Csabi barátom bátyja volt. Együtt jártunk óvodába, általános iskolába, középiskolába. Együtt kezdtünk gyúrni, és jelen volt nézőként az első versenyemen. Vele még találkoztam a halála napján. Úgy terveztük, hogy elmegyünk szórakozni, de én végül inkább hazaindultam. Lefeküdtem, és azt álmodtam, hogy kocsiban ülünk, és kisodródunk. Láttam, ahogy mindketten a roncs mellett fekszünk az út szélén. Másnap holtsápadtan jött Attila a hírrel: meghalt Zsolt. A Ladája megcsúszott egy kanyarban, nekicsapódott egy HÉV-szerelvénynek, aztán egy villanyoszlop állította meg. Öt vagy hat olyan sérülést szerzett, amelyek egyenként is megölték volna. A Lada teteje szétnyílt, és az acéllemez átszúrta a fejét, a kocsi aljában több liter vér gyűlt össze. Ha vele vagyok, együtt halunk meg.

Robi, aki az edzőteremben dolgozott, Kriszti tragédiája előtt fél évvel akasztotta fel magát. Egy másik edzőtársam, Feri, a rendőrök szerint szintén öngyilkos lett: leült a sínekre, és átgázolt rajta a vonat. Nem állhattam a sírjánál, csak a temetés után értesültem egy közös barátunktól arról, hogy mi történt.

A nagybátyám búcsúztatásán viszont ott voltam. A pap azt mondta, nem tudhatjuk, ki lesz a következő, akit az utolsó útjára kell kísérnünk. Mellettem állt a feleségem, a legszebb, legéletigenlőbb ember, akit valaha ismertem. Ha valaki azt mondja nekem, hogy éppen rajta a sor, az arcába nevetek.

Júliusban vagy augusztusban történt, hogy a nappaliban ültem, és a barátaimra gondoltam. Hülye pillanat volt, teljesen letaglózott az érzés, hogy mind itt hagytak. És akkor Kriszti átölelt, és azt mondta:

– Nem baj, apa, én itt vagyok neked. Örökre itt leszek.

Aztán eltelt pár hét, és őt is elvették tőlem.