ABBY CLEMENTS

Vivien
Mennyei Fagylaltozója

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Abby Clements: Vivien’s Heavenly Ice Cream Shop

Fordította

HORVÁTH M. ZSANETT

Jamesnek

Vivien

Kelet-Sussex, Hove, Bodza út 35.

– Ez micsoda, Anna? – kérdezte Vivien McAvoy, és előrehajolt a bársony karosszékben, hogy szemügyre vehesse a tortát.

– Cseresznyés mandula. Egy kicsit eltértem a recepttől, de gondoltam, talán tetszeni fog neked.

Anna vágott egy szeletet a nagyanyjának a házi készítésű süteményből. Egész reggel sütött. Amikor megpillantotta Vivien arckifejezését, már tudta, hogy megérte.

Vivien hálásan elfogadta a tányért, és belekóstolt a süteménybe.

– Jóságos ég, Anna! – mondta mosolyogva. – Ezúttal túltettél magadon.

– Hűha! – sóhajtott föl Anna. – Ezt örömmel hallom. Mint mondtam, új recept, úgyhogy most te vagy az én kísérleti egerem.

– Milyen megtisztelő – mondta Vivien, és evett még egy falatot. Ezüstszürke haját lazán hátratűzte, rombuszmintás, burgundi vörös ruhát viselt krémszínű kardigánnal. A földszinti ablakfülke ablakain át beszűrődő napfény melegen ragyogta be a szobát.

Anna magának is vágott egy szeletet a tortából. Néhány morzsa a földre hullott. Nagyanyja tacskója, Hepburn odaszaladt a perzsaszőnyegre.

– Ő a legolcsóbb porszívó – mondta nevetve Vivien. A fekete-barna kan kutya már több mint nyolc éve volt állandó társa Anna nagyanyjának. Vivien a kedvenc filmcsillaga után nevezte el, fittyet hányva az olyan jelentéktelen részletekre, mint a kutya neme.

– Bérbe kellene adnod – mondta Anna.

A szeme sarkából mozgást észlelt Vivien előkertjében, és amikor odafordult, egy nagydarab férfit látott a sövény mellett, a nárciszok közt.

– Ki az ott a kertben? – kérdezte Anna, és előrehajolt, hogy jobban kilásson az ablakon.

– Ó, csak Tomasz – felelte Vivien, föl sem pillantva a süteményes tányérból.

– Tomasz?

– Egy barát. A feleségével, Rebeccával itt laknak egy ideig.

– Sosem hagyod abba, igaz? – kérdezte Anna, és mosolyogva megrázta a fejét.

– Mit? – kérdezte Vivien, és csillogó szemmel fölnézett az unokájára. – Az emberségességet?

Anna fölnevetett.

– Tudom, tudom, bejöttek a fagylaltozóba, és…

– Elbűvölő pár – sosem tellett nekik többre egy kis teánál, de mindig udvariasak és kedvesek voltak.

Anna és a családja már ezerszer hallotta ezeket a történeteket. Vivien maga köré gyűjtötte a kóbor lelkeket, segített a helybélieknek, és támogatta a közösséget. Mintha meghallotta volna a szavaikat az ablakon keresztül, Tomasz megfordult, és mosolyogva integetett Viviennek, aki vidáman viszonozta a köszönést.

– Nagyon eredeti legény – jegyezte meg Vivien. – De miről is beszéltem? – folytatta. – Egyik nap, amikor készültem bezárni, megláttam Tomaszt, amint a feleségével bemennek az egyik elhagyott boltív alá a Hove vége felé. Másnap szóba hoztam a dolgot, és kiderült, hogy ott alszanak.

– Milyen szörnyű! – mondta Anna. – Nagyon nyirkos lehet, és azok a helyek egyáltalán nem biztonságosak.

– Tudom. Még egy rendes hálózsákjuk sem volt. Idejöttek az országba dolgozni egy jobb élet reményében, és ehelyett… nos. Na mindegy, az emeleten laknak, és sokkal jobban megérdemlik a szállást, mint egy fizető albérlő.

– Azt látom – mondta Anna, és nézte, amint Tomasz lefűrészelt egy nehéz, lelógó ágat, ami már hónapok óta aggasztotta Vivient.

– Rebecca az iratok rendszerezésében segít odafönt. Sajnálni fogom, ha elmennek. Túl sok itt a hely egymagamnak, és tudod, mennyire szeretem, ha van társaságom.

– Mikor mennek el?

– Jövő héten. Egy ismerősüknél találtak szállást, és Tomasz munkát kapott egy építkezésen.

– Egymásnak adják a kilincset az Elderberry Avenue-n az emberek – mondta Anna. – Vajon ki lesz a következő?

– Ha tanultam valamit az életben – nevetett föl Vivien –, akkor az az, hogy sosem tudhatod előre, mi következik. A fagylaltozó mindig szerez nekem új barátokat és meglepetéseket.

– Hogy megy mostanában – kérdezte Anna –, mármint az üzlet?

– Jaj, hát mint mindig – felelte Vivien mosolyogva.

A tengerparti fagylaltozó, a Sunset 99 a környék nevezetessége volt. Már az ötvenes évek közepétől üzemelt, és maga Vivien is jól ismert személyiség volt Brightonban. A bolt olykor virágzott, de az utóbbi időben Annának az volt az érzése, hogy kissé csökkenni kezdett a forgalma. Korábban az emberek nemcsak vásárolni, hanem beszélgetni is szerettek odajárni. A biogyümölcsbárok és előkelő kávézók megjelenése után pedig szinte csodának számított, hogy még egyáltalán üzemelt.

– Valójában most éppen szabadságon vagyok – mondta Vivien. – Egy hétig, talán kettőig. Az új kisegítőmre, Sue-ra bíztam addig a boltot. Egy ideje rosszul mennek a dolgai. A fia, Jamie börtönbe került, ő pedig elvesztette az állását a Coopnál – biztos vagyok benne, hogy rendesen vigyáz a boltra.

– Apa örülni fog, hogy pihensz egy kicsit – mondta Anna. – Gondolom, a nyugdíjra továbbra sem akarsz gondolni?

– Persze hogy nem – mondta Vivien, és elutasítóan megrázta a fejét. – Mihez kezdenék magammal? Már olyan régóta a bolt az egész életem, hogy azt sem tudnám, mit csináljak nélküle. A barátaim is ott vannak: Evie a szomszédban, és ott az a kedves fiatalember is, Finn. Egy-két hét alatt újra feltöltődöm, csak erre van szükségem. Sue addig mindenről gondoskodik.

– Rendben, remélem, pihenésre fordítod az időd – mondta Anna. Úgy döntött, amint elcsitulnak a dolgok a munkahelyén, benéz a boltba, hogy megismerkedjen Sue-val. Már rég nem járt a fagyizóban.

– Úgy lesz – mondta Vivien. – De ne próbálj meg lerázni, ha meg akarom nézni az új lakásodat. Mikor költözöl?

Annának felragyogott az arca.

– Jövő szombaton kapom meg a kulcsokat.

– Ez csodálatos! Jon is aznap fog beköltözni?

– Igen – felelte Anna –, ő is ott lesz.

– Már alig várom, hogy láthassam – mondta Vivien, és lehajolt, hogy megsimogassa Hepburnt, aki a lába mellé kuporodott a szőnyegen. – Örülünk, hogy kicsit közelebb költözöl hozzánk. Ugye, Hepburn? – A kutya hanyatt feküdt, felkínálva a hasát, hogy megsimogassák.

– Tetszeni fog neked. Van egy kellemes ablakfülkéje is – mondta Anna, és fölidézte a kilátást az emeleti lakásból, a horizont látványát és a Pier fényeit. A szél hangjától csak még otthonosabb lett a lakás, amely menedéket nyújtott a természeti erőktől.

– Tökéletesnek hangzik – mondta Vivien. – Máris megszerettem, mert itt leszel a sarkon túl.

– Pontosan. És a két kedvenc unokád közül most egyelőre be kell érned velem. Nem úgy tűnik, hogy Imogen egyhamar hazajönne.

– Nagyon élvezi az utazgatást, nem igaz? – jegyezte meg Vivien. – A minap kaptam tőle egy szép képeslapot, amely egy arany Buddhát ábrázolt. Az apádra emlékeztet. Mindig is rá hasonlított az a lány. Mindketten nagy kalandorok.

– Úgy tűnik, nagyon jól érzi magát, rengeteg fotót készít. Nem volt könnyű neki, amikor nem talált munkát itthon az egyetem után. Szerintem pont erre volt szüksége.

– Imádom a képeit, amiket küld. Mindig is szerettem hallani az apád kalandozásairól Indiában, Ázsiában – akkoriban ez még ritkaságnak számított. Azon a böhöm nagy motorján – tette hozzá Vivien mosolyogva. – Most pedig Imogen szórakoztat bennünket a híreivel.

– Hogy van apa? – kérdezte Anna. Annyira lefoglalta a marketinges munkája a Brighton Pavilionban és a lakásvásárlás lebonyolítása, hogy már hetek óta nem volt ideje meglátogatni a szüleit.

– Ó, jól van. Ami azt illeti, épp ma reggel telefonált. Befejezte az egyik új szobrát – egy kócsagot. Akkor tette a szárítókemencébe. Megkértem, hogy készítsen egyet nekem is a kerti tavamhoz, úgyhogy most azon fog dolgozni.

– Helyes – mondta Anna. – Addig sem kell aggódnunk miatta. – Az apja mindennél jobban szeretett a kerti műtermében dolgozni, madarakat és más állatokat ábrázoló agyagszobrokat készíteni. – Most már ideje elindulnom – tette hozzá Anna, és megnézte az időt a telefonján. – Még sokat kell csomagolnom költözés előtt, és egy óra múlva Jon is átjön.

– Szóval – kezdte Vivien, huncut mosollyal az arcán –, engedj meg a kíváncsi nagyanyádnak egy kérdést: Jon lesz az igazi?

– Azt hiszem – felelte Anna, és hirtelen rátört a szégyenlősség. – Határozottan jó ötletnek tűnik összeköltözni vele.

– Ezt örömmel hallom – mondta Vivien. – Mert megérdemelsz egy rendes embert. Erős nő vagy, mindig is az voltál, ráadásul tehetséges is vagy. Ezt sose feledd, rendben?

– Nehogy elérzékenyülj itt nekem, nagyi! – mondta nevetve Anna. – Nem megyek én innen sehová. Sőt, közelebb költözöm, nem messzebb.

– Tudom, édesem – mondta Vivien, és gyengéden megpaskolta Anna lábát. – De attól még emlékeztethetlek rá, hogy milyen fontos vagy számomra, vagy nem?

Imogen

Imogen McAvoy kissé előrébb hajolt, hogy elvégezze az utolsó simításokat a tetováláson. Belemártotta a vékony ecsetet a hennába, és összehunyorított szemmel megrajzolta az utolsó virágszirmot.

– Tessék! – mondta elégedetten, és hátradőlt, hogy a kuncsaftja is megcsodálhassa a munkát.

– Imádom – mondta a szőke angol lány, és elfordította a vállát, hogy a fiúja is láthassa. – Mit szólsz hozzá? Bárcsak anyunak is megmutathatnám, és eljátszhatnám, hogy igazi – totál kiborulna. – A csupasz felsőtestű, tornagatyát viselő tinédzser fiú elismerően bólintott, majd belekortyolt a sörébe.

– Örülök, hogy tetszik – mondta Imogen. Mosolyogva elvette a kétszáz bátot, és bedugta lebarnult, szeplős bőrét takaró türkizkék bikinifelsője alá. Összekötötte elefántmintás szárongját, és fölállt.

– Érezzétek jól magatokat Koh Taón!

Ahogy a szerelmespár elsétált, Imogen megszámolta az aznapi keresetét, amelyből kijött kétnapi lakbér a tengerparti kunyhójában, valamint némi Pad Thai tészta és egy-két sör estére. Nem rossz egyetlen reggel. Felnézett a napra az égen – úgy dél körül lehetett. Ha most lesiet a tengerpartra, talán még csatlakozhat Davy délutáni könnyűbúvárcsapatához. Fölpattant a biciklijére, és a part felé indult. A parányi szigeten pár perc alatt odaért.

– Maradt még egy hely? – kérdezte Imogen Davyt, aki egy ládából éppen oxigénpalackokat rakodott a csónakjába a vakítóan fehér homokban.

– Szerencséd van! – felelte a férfi, és megfordult. – Ma lemondta valaki a részvételt, úgyhogy velünk jöhetsz, ha akarsz.

– Remek! – mondta Imogen, és összefogta hullámos, barna haját, amelyet már kifakított a nap, majd beletúrt egy halom búvárruhába, hogy keressen egyet a saját méretében. – Roncsmerülés lesz?

– Úgy terveztük, de aztán hallottam, hogy ma valami sokkal érdekesebb is lesz odakint.

– Csak nem… ne ingerelj! – mondta Imogen.

– Semmit sem ígérhetek – mondta a férfi, és vállat vont.

Imogen gyorsan magára húzta az egyik kisebb búvárruhát. Még nyirkos és sós volt a legutóbbi használat óta. Fölkapta a táskáját, amelyben vízálló kameráját tartotta, és bemászott a csónakba.

– Menjünk!

Körülbelül negyedórája lehettek kint a tengeren, amikor Davy talált egy ideális helyet a merüléshez. A ragyogó kék víz felszínén szikrázott a napfény. Hat hónap után Imogen már majdnem hozzászokott ehhez a leírhatatlan szépséghez, de csak majdnem. A búvárcsapat többi tagjával együtt hátat fordított az óceánnak, fölcsatolta az oxigénpalackot, és segített búvár párjának elvégezni a biztonsági ellenőrzést.

Leült a csónak szélére, felkészült, majd egy csobbanással lebukott a víz alá.

A világ egy szempillantás alatt átváltozott. Egy raj tarka bohóchal között találta magát. Néhányan megriadtak, míg mások óvatosan közelebb úsztak hozzá, kíváncsian szemlélve a víz alatti birodalmukban megjelent betolakodót. Imogen kieresztett némi levegőt a mentőmellényéből, és lassan mélyebbre merült a ragyogó rózsaszín és narancssárga korall felé a tengerfenéken. A szeme sarkából észrevette, hogy Davy int neki, hogy csatlakozzon a csoporthoz. A halak között pedig mintha egy kisméretű szirti cápát pillantott volna meg. Úgy döntött, hogy előbb készít néhány felvételt. Elővette a kameráját, és fotózni kezdte a még színesebb korall háttér előtt ragyogóan fénylő élővilágot.

Ekkor elhaladt fölötte egy sötét árnyék, árnyékot vetve a halakra és a korallra. Imogen egy pillanatra megdermedt. Fölpillantott, és látta, hogy ott volt – pont fölötte a lény, amelyet már azóta szeretett volna látni, amióta Thaiföldre érkezve több tucatszor a mélybe merült.

Látta, hogy Davy csoportja ideges lett, néhányan távolabb úsztak, mások pedig közelebb merészkedtek a lényhez. Davy intett nekik, hogy maradjanak a helyükön, és figyeljenek.

A cetcápa, amely közönyösen, lassan siklott végig a vízen, akkora volt, mint egy furgon, mégis alig zavarta meg a víz alatti életet megjelenésével. Bőre foltos, hatalmas, kerek feje átmenet nélkül csatlakozott kagylókkal tarkított testéhez. Imogennek eszébe jutott, mennyire megtévesztő a „cápa” elnevezés. Ez volt az egyik legnyugodtabb, legbékésebb állat, amit valaha látott. Egy raj kisebb hal követte őt a hasa alatt, mozgásuk tökéletes összhangban volt a szelíd teremtményével.

Imogen mély levegőt vett, közelebb úszott hozzá, fölemelte kameráját a búvárszemüvege elé, és fényképezni kezdett.

A búvárboltba visszatérve Imogen visszaadta a felszerelést, megköszönte Davynek, majd fölpattant a biciklijére, miközben az ereiben szétáradt az adrenalin. A búvárcsoport többi tagja még mindig izgatottan csevegett arról, amit aznap láttak – ilyen élmény csak egyszer adódik az életben. Imogen végighajtott a keréknyomos, poros úton a távolabbi part felé, a kunyhója irányába. Az előtte szétterülő horizont folytonosságát egyedül egy árva pálmafa szakította meg. A szárazföldi világ mindig másként festett közvetlenül a víz alatti csodák után.

Ahogy közelebb ért a Koh Tao legelszigeteltebb partján lévő egyszerű fakunyhókhoz, a földes út kivezetett a homokra. Imogen leszállt a biciklijéről, és megállt a hely mellett, ami már fél éve volt az otthona.

Luca, az amerikai srác, akivel két hónapja járt együtt, a csíkos függőágyban feküdt, egy könyvvel a kezében.

– Szia! – köszönt neki Imogen, és mezítláb odalépett hozzá.

– Szervusz, szépségem! – mondta Luca álmos hangon. – Hogy s mint?

– Jól! – felelte Imogen. Fölugrott a verandára, és leült a függőágyra a férfi mellé. – Sőt, remekül! – Luca arrébb húzódott, hogy Imogen odaférjen mellé, majd gyengéden megcsókolta. A férfi lebarnult bőre és keze meleg volt, akárcsak előző éjjel, még az éjféli meztelen fürdőzés után is.

– Prímán, mi? – kérdezte kíváncsian.

– Fantasztikus volt a merülés ma délután, gyönyörű képeket készítettem. Szerintem némelyik olyan jó lett, hogy akár ki is lehetne állítani őket. Láttunk egy cetcápát…

– Nem rossz – mondta Luca pajkosan mosolyogva.

Imogen elhallgatott, ahogy Luca lerakta a könyvet, majd lassan végigsimított a karján, ujjaival Imogen bikinifelsője felé közeledve.

– Elképesztő volt! – folytatta Imogen zavartan, s próbált a cápa méltóságteljes mozdulataira koncentrálni. Egyetlen apró részletet sem akart soha elfelejteni.

– Azt látom – mondta Luca, és mélyen Imogen szemébe nézett. A kettejük közötti feszültség egyre fokozódott a kora esti hőségben. Luca gyengéden közelebb húzta magához Imogent, és megcsókolta az ajkát, ujjaival a sós és kifakult hajzuhatagba túrt.

– Volna kedved a ma esti telihold-partihoz? Nyolckor indul a hajó, és van itt egy kis thai whisky, amivel bemelegíthetünk.

– Csodásan hangzik! – mondta Imogen.

A hófehér homokos partot hullámok nyaldosták, ő pedig végig fogja táncolni az éjszakát a csillagos égbolt alatt… Amikor tavaly októberben Koh Taóba érkezett – gondolta Imogen –, valóban a Paradicsomra talált rá.

Anna

Anna McAvoy végre a kezében tartotta a kulcsokat, amelyekre már annyit várt.

Az ingatlanügynök kulcsai még mindig a karikán lógtak. Anna új otthona bejárati ajtaja előtt állt: Brighton, Marine Parade 12. A többévi fáradhatatlan munka és spórolás, majd az ajánlattevés hullámvasútja, az átverések, a huzavona a szerződéskötés alatt meghozta gyümölcsét.

A kulcsok csilingelve összekoccantak Anna kezében, ő pedig elmosolyodott. Huszonnyolc évesen hivatalosan is lakástulajdonos volt, sőt – Anna visszapillantott az utca felé, ahol a barátja autója parkolt – Jon is beköltözik. Valaha sokat tűnődött azon, hogy meddig kell még erre várnia. De most itt voltak. Együtt maradtak, dúlt a szerelem, és ez nagy lépés kettejük számára. Amikor közös barátaik, Jess és Ed bemutatták őket egymásnak, Anna még úgy vélte, jobb lesz, ha nem sietnek el semmit. Jon éppen egy zűrös válás kellős közepén volt, és a kisfia még csak egyéves volt. De ezt is együtt átvészelték, és a bonyodalmak ellenére működött a kapcsolatuk.

Jon még mindig telefonált, hároméves kisfia, Alfie pedig elaludt mögötte az ülésen. Anna odalépett a lehúzott kocsiablakhoz.

– Jon! – suttogta. – Nem baj, ha bemegyek? – kérdezte, és a bejárati ajtóra mutatott.

– Nem, dehogy – felelte a férfi, és tiszta, zöld szemét Annára emelte, miközben letakarta a kezével a telefont. Rákacsintott, majd felmutatta a saját kulcsait. A ráncok kissé kisimultak a homlokán, amikor a nőre nézett. – Mindjárt utánad megyek. Megszervezem a gyerekfelügyeletet jövő hétre – magyarázta. – A bölcsőde két napig zárva.

Anna belesett a hátsó ablakon. Alfie úgy aludt, mint egy kis angyal, az arca rózsás volt, a homlokához tapadt egy szőke tincs. Annának ellágyult a szíve, ahogy figyelte a kisfiú lélegzését. Az alvó gyerek mellett két ládában voltak Jon cuccai – az egyikben egy teniszütő és néhány CD, a másikban pedig gondosan összehajtogatott pólóingek és pamutnadrágok. Volt egy harmadik doboz is, amely Alfie játékait és könyveit tartalmazta. Jonnak márkamenedzseri és grafikusi munkája mellett kevés szabad ideje maradt. Akár a teniszpályán lazított, akár Alfie-t vitte le a parkba, minden pillanatot kihasznált.

– Vigyázz! – mondta Anna, és a parkolóőrre mutatott, aki éppen a Marine Parade-en közeledett feléjük, és mindenkit megbüntetett, aki fizetés nélkül merészelte megcsodálni a napsütötte tengert.

– A fenébe! – mondta a férfi, a telefonnal a fülén. – Elnézést – mondta gyorsan. – Nem neked szólt, Mia. Mindjárt megbüntetnek. Visszahívlak.

Letette a telefont, és Annához fordult.

– Menj be, édes, Alfie-val utánad megyünk, mihelyt találtunk parkolóhelyet. – Azzal egy gyors csók után Jon beindította az Audi motorját, és legördült a járdaszegélyről.

Anna visszament a társasházhoz, majd elővette a mobilját, és fölhívta Vivien nagyi vezetékes telefonját. Ma reggel már harmadszor próbálta elérni, de megint csak az üzenetrögzítő kapcsolt.

Anna habozott. Átugorhatna a nagyanyjához, nincs messze – egy csöndes, fákkal szegélyezett út mellett lakik néhány mellékutcával arrébb. Ám amikor az órájára pillantott, látta, hogy Jonnal hamarosan meg kell etetniük Alfie-t. Vivien egy másik alkalommal is eljöhet megnézni a lakást: a szerződést már aláírták, az épület pedig nem megy sehová.

Anna kinyitotta az ajtót, belépett az előcsarnokba, és megpillantotta a lakók postaládáit. Fölment a széles, fényűző méretű lépcsőn, amely követte az art deco épület vonalait. A lépcsőt borító borvörös szőnyeg és a rézszerelvények láttán Anna könnyen el tudta képzelni, milyen volt a ház, amikor még szállodaként szolgált.

Könnyedén, kettesével szedte a lépcsőfokokat – bár a randevúknál nem mindig szolgált előnyére, a száznyolcvan centis magasságnak is megvoltak az előnyei. Fölért a harmadik emeletre, benyitott a tizenkettes lakásba, az új otthonába. Izgatottan körülnézett a folyosón, és lerakta a kézitáskáját a padlóra. Most, hogy elvitték a bútorokat, a szőnyeg egy kicsit piszkosabbnak tűnt, mint az emlékeiben. De legalább tágas és levegős, gondolta magában, és belépett a nappaliba. Az ablakfülkékből lélegzetelállító volt a kilátás. Hullámok nyaldosták a kavicsos partot, ide-oda szaladgáltak a kutyák, Brighton Pier fényei pedig ragyogtak. Vivien imádni fogja. Alfie pedig mindig izgatottan várta a találkozást Hepburnnel.

Megérte éveken át szakadatlanul dolgozni. Most végre saját otthona van.

Anna megpillantotta Jont közeledni Alfie-val az oldalán. Kinyitotta a tolóablakot. A hűvös levegő meglegyintette az arcát, és megborzolta szürke selyemblúzát.

– Isten hozott itthon! – kiáltotta. – Gyertek fel.

Jon fölemelte a pezsgősüveget, és ünnepélyesen szalutált vele.

– Vissza se tudnál tartani bennünket – mondta nevetve.

Anna óvatosan becsukta az ablakot. Már alig várta, hogy fölszenteljék az új lakást – és megmutathassák Alfie-nak, hogy hol fog aludni, ha náluk tölti a hétvégéket. Anna átszelte a nappalit, és bekukucskált a kis szobába a fürdőszoba mellett. Az előző lakó dolgozószobának használta, most üres volt. Anna azonban már pontosan tudta, hogy fog kinézni, miután Jonnal berendezték. Rendeltek egy csodálatos faágyat és egy színes, állatos játékszekrényt, egy ruhásszekrényt, valamint egy függődíszt és néhány képet a falra. Tökéletes lesz.

Anna megfordult, és benézett a szemközti nagy hálószobába. Izgatottan az ajkába harapott – sokkal szebb, mint az emlékeiben. A hatalmas ablakok a közös kertre néztek, és rengeteg fényt engedtek be a szobába. A gondosan helyreállított fapadló és az eredeti, 1920-as kandalló egyedi hangulatot adott a helyiségnek. Amint majd a helyére kerül benne Anna krémszínű, bolyhos szőnyege, még otthonosabb lesz.

Holnap már a saját otthonukban fognak Jonnal fölébredni. Nem számít, hogy ki rakta le a foglalót. Jon helyzete bonyolult volt, Anna ezt megértette. Két évvel a válás után Miával még mindig nem sikerült eladniuk a három hálószobás, közbülső sorházukat. Így a férfi nem tudott hozzájárulni az új lakás megvételéhez. Ám együtt nézték meg Annával, és mindketten, amint megpillantották, beleszerettek a Marine Parade-i lakásba. Ez a hely mindkettejüké: a lakással kezdődik az új életük.

Anna meglátta a tükörképét a kandalló fölötti tükörben, és megpróbálta helyrehozni a frizuráját, miután a tengeri szellő összeborzolta sima, vállig érő barna haját. Ez az egyetlen hátránya Brightonnak – gondolta.

Meghallotta Alfie közeledő lépteit a lépcsőn, és a kisfiú izgatott kiáltását, ahogy fölfelé futott. Jonnal már csak egy emeletnyire lehetnek. Már alig várta, hogy fölérjenek.

Rezegni kezdett a telefon a zsebében. Elővette, és a kijelzőre pillantott: „Anyu” hívta.

– Szia, anyu! – mondta.

– Szervusz, édesem!

– Nem fogod kitalálni, hol vagyok – mondta Anna, és alig tudta visszafojtani az izgatottságot a hangjában. – Az új lakásunkban!

Jon és Alfie éppen ebben a pillanatban rontott be a bejárati ajtón, széles mosollyal az arcukon – le sem tagadhatták egymást, annyira hasonlítottak. Alfie egyik szobából a másikba rohant, izgatottan fedezte föl mindegyiket, apjával szorosan a nyomában. Anna visszament a folyosóra, és rájuk mosolygott.

– Emlékszel, hogy említettem a penészt? – mondta a telefonba, s közben a fürdőszoba felé nézett. – Úgy tűnik, megoldották. Sokkal jobban fest, mint amikor legutóbb láttuk. Nem is látni semmi fekete foltot – tudod, penészt.

– Az jó! – mondta az anyja, Jan, zavartan. – Ide hallgass, Anna! Próbálom elérni a húgodat.

– Imogent? – kérdezte Anna. – Miért? Mi baj? Jól van?

Jon kihallhatta a nyugtalanságot a hangjából, mert visszafordult, aggodalmas arckifejezése Annáét tükrözte.

– Ő jól van – mondta Jan. – Vagy legalábbis gondolom, csak képtelenség elérni. – Anna észrevette a feszültséget az anyja hangjában.

– Akkor mi a baj?

– Attól tartok, rossz hírem van. Vivien nagyiról van szó.

ELSŐ RÉSZ

FORDUL A SZERENCSE

Első fejezet

Kialudt a felirat, hogy kapcsolják be az öveket, és Imogen kikapcsolta a fémcsatokat, amelyek a repülőgép üléséhez szorították. Hátradőlt, hátradöntötte az üléstámlát, és kinézett a keskeny ablakon át a bolyhos felhőkre Bangkok fölött: alattuk vastag szmogréteg takarta a várost. Még néhány légkondicionált perc, és elhagyják Thaiföld légterét, eltávolodnak a szigettől.

Harminchat óra, valamint egy hosszú hajó- és buszos út telt el azóta, amióta Imogen legutóbb beszélt Annával, a nővérével. Szemhunyásnyit sem aludt, csak a zötyögő busz ablakának dőlve szendergett pár percet, mialatt iPodja elnyomta a csirkék kotkodácsolását.

Imogen felidézte nővére ismerős arcát a sziget főutcájában lévő internetkávézóban folytatott rossz minőségű Skype-beszélgetésből.

– Vivien nagyiról van szó – mondta Anna. Barna szeme és dús, barna haja pixelekre hullt szét, ahogy megmozdult. – Imo, meghalt. – A szavak, képtelenül, még mindig Imogen fejében visszhangzottak.

A nagyanyja halálának a részletei sem segítettek – szívrohamot kapott, a betegségét mindenki elől titkolta, csak az orvosával beszélt róla. De akkor is érthetetlen volt az egész. Vivien nagyinak nem kellett volna meghalnia, legalábbis még nem. Amint befejezte a beszélgetést Annával, Imogen megvette a repülőjegyet haza.

Az utaskísérő az italos kocsival közeledett, Imogen megállította.

– Kaphatnék egy vodka-tonikot, kérem?

Belegondolt, hogy mi várja otthon. Otthon – Angliában, márciusban. De ez már egy másik otthon lesz, a nagyanyja nélkül, akit a legjobban szeretett. Még elbúcsúzni sem tudott tőle.

– Tudja mit? – mondta az utaskísérőnek. – Legyen inkább egy dupla.

Imogen elvette az italt, és belekortyolt. Az alkohol lassan elálmosította. A film, amit nézett, elhomályosult, lecsukódtak a pillái.

Álmában a nagyanyja hátsó kertjében voltak Annával, és a lengő labdával játszottak, hogy ki tudja messzebbre lendíteni, míg nagyanyjuk a pontszámokat figyelte. Vivien az oldalvonalnál drukkolt, egy asztal mellett, amelyen házi készítésű limonádé és palacsinta volt. Hosszú, virágmintás ruha volt rajta szalmakalappal, elegáns, magas sarkú szandállal, amilyet mindig hordott. Mintha mindig, arra számított volna, hogy bármikor meghívhatják egy fényűző partira. Tussal kihangsúlyozott kék szeme csillogott. Imogen szerint mindig úgy festett, mint egy filmcsillag a negyvenes évekből.

Amikor Imogen fölriadt, még mindig érezte nagyanyja illatát – kedvenc mandulás-mézes fürdőolaját, alatta pedig egy otthonosabb illatot, a sütés illatait, amelyek beszívódtak a ruháiba.

Imogen kikapcsolta a képernyőt. Megpróbált a reptérről beszerzett magazinra koncentrálni. A nagyestélyi ruhák képei azonban összemosódtak.

Szerette volna, ha valami – bármi – elnyomná a nagyanyja elvesztése fölött érzett fájdalmat. A szigeten még különös álomnak tűnt az egész, de most, úton hazafelé, Angliába, már fájdalmasan valóságossá vált. Nem akart sírva fakadni itt a gépen, mindenki szeme láttára, mégis kitöréssel fenyegették a könnyei. Hogy elvonja saját figyelmét, behunyta a szemét, és felidézte azt az éjszakát, amikor eljött a szigetről.

– Ugye vissza fogsz jönni? – kérdezte Luca, és közelebb húzta magához a sötét vízben. Fényes, szentjánosbogarakra emlékeztető, foszforeszkáló pöttyök ragyogtak körülöttük a tengerben.

Luca lebarnult, borostás arcát és sötét, vizes haját megvilágította a holdfény. Komodón töltötték az estét, egy tengerparti bárban, ahol élőzene szólt, majd, miután Imogen elmagyarázta, hogy el kell mennie, otthagyták a többieket, és lejöttek a partra, csak ők ketten.

– Hát persze hogy visszajövök – mondta Imogen nevetve, és ismét megcsókolta a férfit. Kötelességből utazik, nem szórakozásból. Már Thaiföld az új otthona, és a víz alatti fotók fele már elkészült a projekthez. Ráadásul, ha választania kellene a hajladozó pálmafák, a tengerparti napok, Lucával töltött éjszakák és Anglia esős napjai és halrudacskái között, nem is lenne kérdés, hogy mit választana.

– Ígérd meg! – mondta Luca erőltetett mosollyal. – Te is olyan leszel, mint a többi lány, nem igaz? Aki kap otthon egy ajánlatot, amit nem lehet visszautasítani, és otthagyja a magamfajta tengerparti csavargót, epekedve, megtört szívvel. Láttam már ilyet. Csak remélem, hogy én nem vagyok olyan hülye, hogy ugyanígy végezzem… – A férfi Imogenre nézett, szokatlan szégyenlősséggel és bizonytalansággal a szemeiben.

– Ó, emiatt nem kell aggódnod! – mondta Imogen. – Csak két hétre megyek. Ott kell lennem a temetésen, aztán elidőzök egy kicsit apuval és a családommal. Utána pedig egyenesen visszarepülök Bangkokba. Ebben semmi sem akadályozhat meg! – A férfihoz hajolt egy sós vizes csókért.

– Fogd ezt! – mondta Luca, ahogy elhúzódott tőle. Levette a cápafogas nyakláncát. – Vedd föl! – kérte Imogent, és félresimította a lány hullámos, vállig érő haját, hogy a nyakába akaszthassa a bőrpántot. – Aztán hozd vissza!

Imogen elmosolyodott. Végigsimította kezével a sima medált.

– Arra mérget vehetsz.

Most ismét megérintette a bőr nyakláncot a nyaka körül, és Lucára gondolt. Hiányzott a férfi meleg bőrének érintése. Két hét nélküle szinte örökkévalóságnak tűnt.

Jó lesz viszontlátni Annát és a szüleiket – legalábbis, az apjukat –, a hazatérés gondolatától mégis kirázta Imogent a hideg. Legutóbb, amikor otthon járt, éppen frissen diplomázott Bournemouthban fényképészetből. Miután nyolcvan helyre is jelentkezett állásért, és egyetlen interjúra sem hívták el, és huszonkét évesen otthon lakott a szüleivel, az anyja pedig folyamatosan felügyelte az álláskeresést, rádöbbent, hogy el kell jönnie otthonról.

Két hónappal később sikerült munkát szereznie egy bárban. Minden hónapban félretett egy kis pénzt, miközben arról álmodott, hogy egy nap végre kiszabadul Lewesből, az anyja folyamatos követelődzései és faggatózása elől. Amint a barátnőjével, Lucyvel összeszedtek annyi pénzt, hogy Ázsiába repülhessenek, megpattantak, és noha Lucy hat hónappal később hazament, Imogen többé vissza se nézett. Hamarosan új barátokra tett szert a szigeten, köztük Santianára, egy kolumbiai lányra, aki ugyanolyan szenvedélyes merülőbúvár volt, mint ő maga.

Ázsia nagyon távolinak tűnt attól a helytől, amerre most tart, Lewes parányi városába, ahol felnőtt.

– Csirkét vagy tésztát? – kérdezte az utaskísérő mogorván, és beletúrt a fémkocsi tartalmába.

Imogennek eszébe jutott az illatos, thaiföldi zöld curry és rizs, amit indulás előtt evett. Az ízletes kókuszos lassi, amit az út menti standnál kortyolgatott, amíg feltankolt a busz.

Lehajtotta a kis asztalkát.

– Tésztát kérek – mondta, és elvette az alufóliás tálcát.

Imogen kinyitotta hátizsákját szülei házának a vendégszobájában, és egy kis homok szóródott ki belőle a kézzel varrt ágytakaróra. Lesöpörte, és belehasított a fájdalom a szívébe, ahogy megérintette a szeretettel készített négyzeteket. Fölpillantott a nővérére. Anna törte meg a melankolikus csöndet.

– Minden rá emlékeztet, nem igaz?

– Még mindig nem tudom elhinni! – mondta Imogen. – Ha csak belegondolok, hogy amikor elmegyünk Brightonba, ő nem lesz ott. A fagylaltozó, nélküle…

Anna átnyújtott Imogennek egy bögre teát a tölgyfa asztalkáról, és együtt érzőn megfogta húga karját. Ő maga is kisírta a szemét, az orra pedig már rózsaszín volt a sok orrfújástól.

– Szörnyen érzem magam. Egy egész évig nem láttam őt, Anna.

Odakint sirályok jajongtak, emlékeztetve őket arra, hogy Lewes déli partjánál vannak, a szüleik kétemeletes, tizennyolcadik századi vidéki házában.

– Ezért ne vádold magad! – mondta Anna. – Imádta a képeslapjaidat és a telefonhívásaidat – mindig feldobta a napját, ha hallhatott felőled.

Imogennek elszorult a torka.

– Szörnyen fáradt lehetsz – jegyezte meg Anna.

– Hosszú volt az út, zúg a fejem – felelte Imogen, és belekortyolt a vigasztalóan meleg italba. – Milyen volt a nagyi, amikor utoljára láttad?

Anna leült az ágy szélére, és az ölébe vett egy párnát.

– Épp egy hete jártam nála – mondta. – Jól festett, sőt, remekül. Nem akart étteremben ebédelni, azt mondta, inkább otthon maradna, de ez nem tűnt szokatlannak. Sejthettem volna, hogy valami nem stimmel.

– Mindig olyan fiatalnak tűnt – mondta Imogen. – Tudod, más nagymamákhoz képest. Biztos voltam benne, hogy még lesz néhány évünk együtt.

– Én is – mondta Anna. – Ez nem igazság! Apa teljesen összetört, gondolhatod.

– Szegény apa – mondta Imogen az ajkát harapdálva. Odalent megölelték egymást, és noha alig váltottak egymással néhány szót, látta a gyászt az apja arcán.

– Csütörtökön lesz a hamvasztás, anyu mondta, ugye?

Imogen bólintott.

– Igen. Kölcsönadnál majd valami ruhát? – kérdezte. – Még sose jártam temetésen. Nem hiszem, hogy a zsákomban lévő ruhák az alkalomhoz illőek lennének.

– Hát persze! – mondta Anna, és melegen elmosolyodott, majd fölkelt az ágyról. – Figyelj, anyu azt mondta, hogy húsz perc múlva kész a vacsora. Zuhanyozz le, és majd lent találkozunk!

– Oké! – mondta Imogen, és fölvett egy gondosan összehajtogatott törülközőt az ágy végéből. A szoba, amely valaha az ő szobája volt, most idegennek tűnt. Úgy nézett ki, mint egy takaros panzió szobája, a poszterei helyén bekeretezett virágképek függtek.

– Jó, hogy itthon vagy! – mondta Anna, és gyengéden átölelte húgát. – Bárcsak ne ezért kellett volna hazajönnöd, de azért örülök, hogy itt vagy!

– Én is – mondta Imogen, nővére ismerős ölelésébe zárva.