Libri Kiadó

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Graeme Simsion: The Rosie Project

The Text Publishing Company, Melbourne, 2013

Fordította Sziklai István

Copyright © Graeme Simsion 2013

Hungarian translation © Sziklai István, 2014

Magyar kiadás © 2014 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Somogyi Péter

Második kiadás

ISBN 978-963-310-494-1

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor (print) és Lovas Anna (e-könyv)

Az elektronikus verziót készítette eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Rodnak és Lynette-nek

1

Lehet, hogy megtaláltam a megoldást a feleségproblémára. Mint oly sok tudományos áttörésnél, a válasz itt is nyilvánvaló volt – legalábbis visszatekintve. De ha nincs egy sor előre be nem tervezett esemény, nagy valószínűséggel sosem jövök rá.

Az események láncolatát Gene indította el, amikor erősködött, hogy tartsam meg helyette az Asperger-szindrómás előadását, amit már korábban elvállalt. Az időzítése természetesen rettenetesen pocsék volt. Az előkészületeket ugyan össze lehetett kötni a vacsora elfogyasztásával, de a jelzett estére már kilencvennégy percnyi fürdőszoba-takarítás volt betervezve, így három lehetőség állt előttem, és egyik sem nyújtott kielégítő megoldást.

1. Az előadás után takarítom ki a fürdőszobát, aminek eredménye kevesebb alvás, ez pedig a szellemi és fizikai teljesítmény csökkenéséhez vezet.

2. Átteszem a takarítást jövő keddre, aminek eredménye nyolc nap egy kétes tisztaságú fürdőszobában és ez ebből következő fertőzésveszély.

3. Nem tartom meg az előadást, aminek következtében sérül a Gene-nel való barátságom.

A dilemmát előadtam Gene-nek is, aki mint általában, alternatív megoldással rukkolt elő.

– Don, mit szólsz ahhoz, hogy megbízok valakit, aki kitakarítja a fürdőszobádat?

Elmagyaráztam Gene-nek – már nem először –, hogy nincs olyan takarítónő – talán csak a miniszoknyás magyar lány kivételével –, aki képes lenne hibátlan munkát végezni. A Miniszoknyás azonban, aki addig Gene takarítónője volt, eltűnt, miután némi problémája támadt a barátommal és Claudiával.

– Megadom Eva mobilszámát, csak engem ne említs!

– És mi van, ha rólad kérdez? Mit válaszoljak, ha nem említhetlek?

– Csak mondd, hogy azért hívod, mert ő az egyetlen takarítónő, aki tisztességes munkát végez. Ha pedig engem említ, ne szólj egy szót se!

A megoldás remek volt, és jól illusztrálja Gene-nek a társas élethelyzetekre vonatkozó problémamegoldó készségét. Eva örülni fog, mert elismerik a teljesítményét, és esetleg még állandó jelleggel is szóba jöhet, ami háromszáztizenhat percet szabadítana fel a hetirendemben.

Az egész, Gene-hez kötődő előadás-problémakör azért merült fel, mert lehetősége nyílt szexelni egy chilei akadémikusnővel, aki egy melbourne-i konferenciára érkezett. Gene-nek ugyanis volt egy projektje, aminek keretében a lehető legtöbb nemzetiségű nővel kellett lefeküdnie. Mint pszichológiaprofesszort rettentően érdekelte az emberek egymás iránti szexuális vonzódása, ami szerinte jobbára genetikailag meghatározott dolog.

Ez a vélekedés egybevágott Gene genetikusi múltjával. Hatvannyolc nappal azután, hogy felvett posztdoktori kutatónak, kinevezték a pszichológia tanszék élére: ennek az erősen megosztó kinevezésnek az volt a célja, hogy az egyetemet az evolúciós pszichológia vezérhajójává és a nyilvánosság előtt ismertebbé tegye.

Amíg együtt dolgoztunk a genetika tanszéken, számos érdekes beszélgetést folytattunk, és ez az állásváltása után is megmaradt. Én beértem volna azzal is, ha kapcsolatunk ezen a szinten folytatódik, de Gene meghívott a házába, és egyéb baráti rítusokat is elvégzett, ami egy társas kapcsolat kialakulását eredményezte. Felesége, Claudia, aki klinikai pszichológus, mára szintén a barátom lett, így ez a szám – őket is beleértve – már kettőre rúg.

Gene és Claudia egy ideig próbált segíteni a feleségproblémánál. Sajnos megközelítésük a hagyományos randiparadigmára épült, amivel már korábban felhagytam, mivel a siker valószínűsége nem igazolta a befektetett energiát és a negatív élményeket. Harminckilenc éves vagyok, magas, edzett és intelligens, viszonylag jó munkahelyi pozícióval és átlagnál magasabb, docensi jövedelemmel. Ezekből logikusan következik, hogy a nők széles skáláját kellene vonzanom. Bizonyos, hogy az állatvilágban nagy sikereket tudnék felmutatni a reprodukció terén.

Van azonban bennem valami, amit a nők taszítónak találnak. Soha nem barátkoztam könnyen, és úgy tűnik, hogy azok a hiányosságaim, amelyek e problémát okozzák, kihatnak romantikuskapcsolat-építési kísérleteimre is. Jó példa erre a Kajszibarackfagylalt Katasztrófa.

Ami azzal kezdődött, hogy Claudia számos barátnője közül bemutatott egynek. Elizabeth igen intelligens, számítástechnikával foglalkozó tudós volt, aki szemüveggel orvosolta látásproblémáját. Azért említem a szemüveget, mert Claudia mutatott róla egy képet, és megkérdezte, nem zavar-e. Már a kérdés is elképesztő! Pláne egy pszichológustól! Miközben Claudia felmérést készít, hogy Elizabeth számításba jöhet-e potenciális partnerként – vagyis szellemi ösztönzést nyújtó, közös tevékenységek végzésére, sőt talán gyermeknemzésre is alkalmas személyként –, leginkább azon aggódik, hogy én miként reagálok a barátnője választotta szemüvegkeretre, amit valószínűleg nem is ő választott, hanem egy optikus tanácsát követte. És nekem ilyen világban kell élnem! Ezután Claudia hozzáfűzött még valamit, ami esetleg gondot okozhatott:

– Elizabethnek nagyon határozott elképzelései vannak.

– És ezeknek van alapjuk?

– Azt hiszem, van.

Tökéletes. Ennél jobb jellemzést nem is adhatott volna róla.

Elizabeth meg én egy thai étteremben találkoztunk. Az étterem a társas létre alkalmatlanok aknamezeje, és én mindig ideges vagyok az ilyen helyzetekben. Most azonban remek rajtot vettünk, mert mindketten pontosan este hétre érkeztünk, ahogy megbeszéltük. Köztudott, hogy az összehangolatlanság óriási időpazarlás.

Túléltük a főfogást anélkül, hogy Elizabeth megjegyzést tett volna valamelyik társasági defektusomra. Nehéz úgy beszélgetni, hogy az ember azon morfondírozik, vajon a partnere megfelelő testrészét nézi-e, de tekintetemet Elizabeth szemüveglencsével óvott szemére szegeztem, ahogy Gene ajánlotta. Ez ugyan némi pontatlansággal járt magának az étkezésnek a terén, de ő láthatóan nem vette észre. Sőt, éppen ellenkezőleg, igen termékeny beszélgetést folytattunk a szimulációs algoritmusokról. Elizabeth nagyon érdekes volt! Már-már magam előtt láttam egy tartós kapcsolat lehetőségét.

A pincér kihozta a desszertes étlapot, mire Elizabeth így szólt:

– Nem rajongok az ázsiai desszertekért.

Ez majdnem biztosan téves általánosítás volt, és korlátozott tapasztalatszerzésre épült, így talán intő jelként kellett volna felfigyelnem rá. Viszont lehetőséget adott arra, hogy előálljak egy kreatív felvetéssel.

– Vehetnénk fagylaltot a túloldalon.

– Remek ötlet! Már ha van kajszibarackjuk.

Megítélésem szerint eddig jól haladtunk, és nem gondoltam, hogy a kajszibarack-preferencia gondot okozhat. Nos, tévedtem. A fagylaltos hatalmas választékkal rendelkezett ugyan, de a kajszibarack elfogyott. Így magamnak rendeltem egy kétgombócos, csokis chili-medvecukrost, majd megkértem Elizabethet, hogy nevezze meg második számú kedvencét.

– Ha nincs kajszibarackjuk, akkor passzolok.

Alig akartam hinni a fülemnek. Tudvalevő, hogy lényegében minden fagylaltnak ugyanolyan az íze, mivel lefagyasztja az ízlelőbimbókat. Ez különösen igaz a gyümölcsízesítésűekre, javasoltam hát a mangót.

– Kösz, de nem. Jó lesz így nekem.

Ekkor részletes magyarázatot adtam a lefagyott ízlelőbimbók fiziológiájáról. Felvetettem, hogy ha vennék egy mangós és egy őszibarackos fagyit, képtelen lenne megkülönböztetni őket. Ami, ha jobban belegondolunk, azt jelenti, hogy bármelyik elmenne kajszibaracknak.

– Teljesen más az ízük – felelte erre. – Ha te nem tudod megkülönböztetni a mangót az őszibaracktól, az a te bajod.

Szimpla, objektív nézetkülönbséggel álltunk szemben, amit kísérleti úton könnyen meg lehetett oldani. Mindkét ízből rendeltem hát egy minimális méretű fagyit. Mire azonban a felszolgáló elkészült és én Elizabethhez fordultam, hogy megkérjem, csukja be a szemét a kísérlethez, ő addigra eltűnt. Ennyit hát az „alapokról”. Meg a számítástechnikával foglalkozó „tudósokról”.

Claudia később azt mondta, még azelőtt fel kellett volna hagynom a kísérletezéssel, hogy Elizabeth távozott. Ami persze nyilvánvaló. Na de mikor kellett volna felhagynom vele? Mi volt a jel? Nos, ezek azok a finomságok, amelyeket nem veszek észre. Viszont nem látom be, hogy miért lenne a társsá válás előfeltétele a fagylalt ízeire utaló homályos célzások iránti fokozott érzékenység? Logikus feltételezésnek tartom, hogy nem minden nő követeli ezt meg. Ugyanakkor elképesztő, hogy mennyire nem hatékony a felkutatásuk. A Kajszibarackfagylalt Katasztrófa egy egész estét vett el az életemből, és ezt csak a szimulációs algoritmusokról szerzett információk kompenzálták valamennyire.

Két ebédidő elegendő volt ahhoz, hogy elkészítsem az Asperger-szindrómáról szóló előadásomat, és még áldozatot sem kellett hoznom a táplálkozás terén, annak köszönhetően, hogy az orvosi könyvtár kávézójába bevezették a wifit. Korábban nem voltak ismereteim az autizmus spektrumába tartozó zavarokról, tekintettel arra, hogy kívül estek a szakterületemen. A téma viszont lenyűgözött. Úgy véltem, megfelelő lesz a szindróma genetikai elemeire összpontosítani, ami esetleg ismeretlen lehet hallgatóságom számára. A legtöbb betegség alapjai ugyanis megtalálhatók a DNS-ünkben, noha sok esetben még nem fedeztük fel ezeket. Én például a májzsugor kialakulásának genetikai hajlamával foglalkozom, ebből következően munkaidőm java részét egerek leitatásának szentelem.

A szakkönyvek és a kutatásokra épülő tanulmányok természetesen ismertették az Asperger-szindróma tüneteit, én pedig már előzetesen levontam a konklúziót: meglátásom szerint a tünetek zöme egyszerűen az emberi agyműködés olyan variációja, amelyet orvosilag kezeltek ugyan, csak éppen nem megfelelően, mivel nem passzol azokhoz a – konstruált – társadalmi normákhoz, amelyek a leggyakoribb emberi konfigurációkat tükrözik, holott a teljes spektrumot kellene figyelembe venniük.

Az előadást este hétre tűzték ki egy belvárosi iskolában. Tizenkét percre becsültem az odabiciklizés időtartamát, és három percet adtam számítógépem indítására és a projektorral való összekapcsolására.

18:57-re érkeztem terv szerint, miután Evát, a miniszoknyás takarítónőt huszonhét perccel korábban beengedtem a lakásomba. Nagyjából huszonöt ember lézengett az osztályterem előtt és az ajtónál, de Gene leírása alapján azonnal felismertem a kurzust tartó Julie-t, avagy a „nagy csöcsű szőkét”. Valójában a melle valószínűleg nem mutatott másfélszeresnél nagyobb standard deviációt a testsúlyához viszonyított átlag mellméretnél, így ez aligha számított meghatározó azonosító vonásnak. Sokkal inkább volt köszönhető annak, hogy felpolcolta és közszemlére tette a mellét, amiben nagy szerepet játszott a forró januári estén felettébb praktikusnak tűnő öltözéke.

Talán túl sok időt töltöttem el személyazonossága megerősítésével, mivel furcsán nézett rám.

– Maga nyilván Julie – szólítottam meg.

– Segíthetek?

Ez igazán nagyszerű! Szeretem a gyakorlatias embereket.

– Igen, mutassa meg, hol van a videokábel! Kérem.

– Á! Maga nyilván Tillman professzor. Örülök, hogy elvállalta.

A kezét nyújtotta, de én csak legyintettem.

– A videokábelt, legyen szíves! Már 18:58 van.

– Nyugi, soha nem kezdünk 7:15 előtt. Kér egy kávét?

Vajon miért értékelik az emberek mások idejét oly kevésre? Most majd jön az elkerülhetetlen csevegés. Ha ezt tudom, otthon még tizenöt percet áldozhattam volna aikidógyakorlatokra.

Eddig csak Julie-ra és a teremben álló vetítővászonra összpontosítottam. Most, hogy jobban körülnéztem, felfedeztem további, eddig észre nem vett tizenkilenc embert. Gyerekek voltak, többségében hímneműek, és a padokban ültek. Feltehetően az Asperger-szindróma áldozatai. Ezt onnan tudom, hogy a szakirodalom szinte teljes egészében a gyerekekre koncentrál.

Betegségük dacára jobban kihasználták az időt, mint céltalanul fecsegő szüleik. A legtöbben hordozható számítógépükön pötyögtek. Korukat nyolc és tizenhárom év közé saccoltam, és reméltem, hogy figyeltek a környezetismeret-órákon, mivel előadásom a szerves kémia és a DNS-szerkezet naprakész ismeretére épített.

Ekkor rájöttem, hogy elfelejtettem válaszolni a kávés kérdésre, így most megtettem.

– Nem.

Sajnos a késői válasz miatt Julie addigra már elfelejtette, hogy mit kérdezett.

– Nem kell kávé – magyaráztam. – Soha nem iszom kávét délután 3:48 után, mert megzavarja az alvásomat. A koffein felezési ideje három-négy óra, így felelőtlenség kávét felszolgálni este hétkor, hacsak nem úgy tervezzük, hogy éjfél után térünk nyugovóra. Ez azonban nem biztosít elegendő alvásidőt, ha hagyományos munkát végzünk. – Megpróbáltam a várakozási időt azzal kitölteni, hogy gyakorlatias tanácsokat adok, de Julie láthatóan úgy döntött, hogy banális dolgokról beszélgessünk.

– Gene jól van? – érdeklődött, ami nyilván az egyik leggyakoribb formális interakció, a „hogy van?” kérdés egyik variánsa volt.

– Remekül, köszönöm – mondtam a konvencionális választ.

– Ó! Azt hittem, beteg.

– Gene kiváló egészségnek örvend, leszámítva a hat kiló túlsúlyát. Ma reggel futni voltunk. Este pedig randija lesz, és nem tudna elmenni rá, ha beteg volna.

Julie-t a válaszom láthatóan nem hatotta meg, és amikor később felidéztem az interakciót, rájöttem, hogy Gene nyilván hazudott neki arról, hogy miért nem tud eljönni. Feltehetően így szerette volna megelőzni, hogy Julie-ban felmerüljön, az előadás nem is fontos a barátomnak, és ezzel akarta igazolni, hogy egy kisebb presztízsű előadót küld maga helyett. Lehetetlennek tűnik egy ilyen összetett helyzetet elemezni – amiben szerepel egy másik ember átverése és érzelmi reakciójának kiszámítása –, majd saját hihető hazugságunk megtervezése, miközben valaki arra vár, hogy felelj a kérdésére. Csakhogy az emberek pontosan ilyen elvárásokat támasztanak velem szemben.

Végül csak bekapcsolhattam a számítógépemet, és elkezdtük – tizennyolc perces késéssel. Így negyvenhárom százalékkal gyorsabban kellene beszélnem, hogy az előírt, este nyolcas időpontra befejezzem az előadást – ami lényegében a lehetetlen küldetés kategóriájába tartozik. Úgyhogy később fogjuk befejezni, én meg kidobhatom az ablakon az este további részére vonatkozó ütemtervemet.

2

Előadásom Az autizmus spektrumához tartozó zavarok genetikai előzményei címet viselte, és a DNS-állományról több kiváló ábrával is készültem. Mindössze kilenc perce beszéltem – a szokásosnál kicsit gyorsabban, hogy behozzam az elvesztegetett időt –, amikor Julie félbeszakított.

– Tillman professzor! A többségünk itt nem tudós, úgyhogy ha lehetne valamivel kevésbé szakmai az előadása… – Nos, az ilyen megnyilvánulások hihetetlenül tudnak bosszantani. Az emberek képesek az Ikrek vagy a Bika jegyűek állítólagos jellemvonásairól értekezni, vagy akár öt napon át nézni egy krikettmeccset, de arra már nem szakítanak időt, hogy megismerjék emberi létük alapjait.

Így hát az eredeti terv szerint folytattam előadásomat. Már késő volt változtatni, és biztos, hogy a hallgatóság soraiban akadtak kellően tájékozottak is, akik értették, miről beszélek.

És igazam volt. Egy tizenkét év körüli hímnemű emelte fel a kezét.

– Azt tetszik mondani, valószínűtlen, hogy egyetlen génmarker lenne? Hogy inkább arról van szó, hogy több gén fonódik össze, és az összevont megnyilvánulás ezek specifikus kombinációjától függ? Ezt tetszik állítani?

– Pontosan! Továbbá a környezeti tényezőknek is van szerepük. A helyzet hasonló, mint a bipoláris zavarnál, amely…

Julie ismét félbeszakított.

– Vagyis… azoknak mondom, akik hozzám hasonlóan nem zsenik… ha jól látom, Tillman professzor azt mondja, hogy az Asperger velünk születik. Vagyis senki sem hibás miatta.

Elszörnyedtem a „hibás” szó használatán, annak negatív felhangján, főleg hogy egy hivatalos személy szájából hangzott el. Ekkor szakítottam azzal a döntésemmel, hogy nem térek el a genetikai kérdésektől. A téma minden kétséget kizáróan már eddig is ott fortyogott a tudatalattimban, minek eredményeként a hangerőm is erősödött.

– Még hogy hibás! Az Asperger nem hiba! Hanem variáns. Méghozzá potenciálisan jelentős előnyöket hordozó variáns. Az Asperger-szindróma a szervezéshez, az összpontosításhoz, az innovatív gondolkodáshoz és a racionális tárgyilagossághoz kötődik.

Egy nő a terem végében fölemelte a kezét. Mivel ekkor már a vitára koncentráltam, elkövettem egy kisebb, a társas érintkezésben kínos bakit, amit viszont gyorsan korrigáltam.

– A kövér hölgy… a túlsúlyos hölgy ott hátul?

A szólított erre körülnézett a teremben, de azután csak belevágott a mondandójába:

– A racionális tárgyilagosság eufemizmus lenne az érzelmek hiányára?

– Szinonima – feleltem. – Az érzelmek tudvalevőleg mindenféle komoly gondot okozhatnak.

Úgy véltem, segítene, ha mondanék egy példát, ha felvázolnék egy olyan esetet, ahol az érzelmekre épülő viselkedés katasztrofális következményekkel járna.

– Képzeljék el, hogy egy pincében bujkálnak! Az ellenség maguk és a barátaik után kutat. Mindenkinek csendben kell lennie, de ekkor a kisbabájuk felsír. – Hogy a történetet még meggyőzőbbé tegyem, hanghatással kísértem, ahogy Gene is szokta. – Oááááá! – Ekkor drámai szünetet tartottam. – Viszont van maguknál fegyver.

Mindenhol kezek emelkedtek a magasba.

Julie talpra szökkent, amikor folytattam.

– A fegyver hangtompítós. Az ellenség egyre közelebb ér. Mindnyájukat meg fogják ölni. Mihez kezdenek? A kisbaba bömböl…

A srácok már nem bírták magukban tartani a válaszokat. Egyikük felkiáltott.

– Le kell lőni a kisbabát! – Hamarosan mindannyian kórusban kiabálták: – Le kell lőni a kisbabát, le kell lőni a kisbabát!

A fiú, aki a genetikáról kérdezett, most azt kiabálta:

– Le kell lőni az ellenséget!

Mire egy másik rávágta:

– Csapdát kell állítani nekik.

Csak úgy záporoztak az ötletek.

– Használjuk a kisbabát csalinak!

– Hány fegyverünk van?

– Be kell fogni a száját!

– Meddig bírja levegő nélkül?

Ahogy számítottam rá, az összes ötlet az aspergeresektől származott. A szülők egyetlen konstruktív felvetéssel sem járultak hozzá, sőt akadtak, akik megpróbálták elfojtani gyermekük kreativitását.

Most én emeltem fel a kezem.

– Az idő lejárt. Kitűnően dolgoztak. Az összes racionális megoldás az aszpisoktól származott. Mindenki mást tehetetlenségre kárhoztattak az érzelmeik.

Az egyik kisfiú felkiáltott.

– Az aszpisok királyok!

Az aszpissal mint rövidítéssel a szakirodalomban én már találkoztam, de a gyerekek számára újnak tűnt. Láthatóan tetszett nekik, és hamarosan mind felálltak a székekre és az asztalokra, a levegőbe lökték öklüket és kórusban kántálták:

– Az aszpisok királyok! Az aszpisok királyok! – Olvasmányaim szerint az Asperger-szindrómás gyerekekből társas helyzetekben gyakran hiányzik az önbizalom. A problémamegoldásban elért sikerük láthatóan ideiglenes gyógyírként hatott rájuk, de szüleik ismét elmulasztottak pozitív visszacsatolást adni, ehelyett rájuk kiabáltak, és megpróbálták őket lerángatni az asztalok tetejéről. A jelek szerint jobban izgatta őket a társadalmi konvenciókhoz való ragaszkodás, mint a gyerekeik által elért fejlődés.

Úgy éreztem, sikerült mondanivalómat hatékonyan alátámasztani, de Julie úgy gondolta, hogy felesleges a genetikával folytatni. A szülők – láthatóan arra reagálva, amit gyerekeik ma tanultak – anélkül távoztak, hogy további interakcióba bocsátkoztak volna velem. Még csak 7:43 volt, és ennél többet nem is kívánhattam volna.

Miközben elcsomagoltam a laptopomat, Julie nevetésben tört ki.

– Jaj, istenem, innom kell valamit!

Nem teljesen értettem, miért osztja meg ezt az információt olyasvalakivel, akit csak negyvenhat perce ismer. Én is úgy terveztem, hogy hazaérkezésem után elfogyasztok némi alkoholt, de nem láttam okát, hogy ezt Julie-val is tudassam.

Aki folytatta:

– Tudja, mi sosem használjuk ezt a szót. Mármint az aszpist. Nem szeretnénk, ha azt gondolnák, ez valami klub. – Újabb negatív vélemény valakitől, akit feltehetően azért fizetnek, hogy segítsen és támogasson másokat.

– Mint amilyen a homoszexuálisoké?

– Pontosan. Csak éppen ez más. Ha nem változnak meg, nem alakulnak ki valódi kapcsolataik, és soha nem találnak maguknak társat. – Logikusan érvelt, és ezt még én is felfogtam úgy is, hogy jómagam is nehézségekkel küzdöttem ebben a tárgykörben. Ám Julie máris témát váltott. – Maga viszont azt mondja, hogy vannak dolgok… hasznos dolgok… amelyekhez jobban értenek, mint a… nem aszpisok? Már a csecsemőgyilkolás mellett.

– Hát persze. – Elméláztam, miért nincs tisztában e tulajdonságok értékével és piacával az, aki szokatlan tulajdonságokkal megáldott emberek oktatásával foglalkozik. – Dániában például létezik egy cég, amely aszpisokat vesz fel számítógépes alkalmazások tesztelésére.

– Erről nem is tudtam. Maga tényleg más megvilágításba helyezte a dolgot. – Néhány pillanatig méregetett. – Lenne kedve egy italhoz? – Azzal a vállamra tette a kezét.

Mire automatikusan összerezzentem, ugyanis Julie határozottan helytelen testi kontaktust kezdeményezett. Ha én teszem ugyanezt egy nővel, szinte biztosan probléma adódik belőle, talán még szexuális zaklatással is megvádolnak a dékánnál, ami következményekkel járna a karrieremre nézve. Természetesen őt senki sem fogja megróni érte.

– Sajnos ma estére más tevékenységet terveztem.

– Rugalmasság nuku?

– Határozottan nuku. – Mivel sikerült az elvesztegetett időt behoznom, nem kívántam ismét romba dönteni az életemet.

Még mielőtt Gene-nel és Claudiával találkoztam, két barátom volt. Ebből az egyik a nővérem. Matematikatanár létére nem nagyon érdekelte, hogy a szakterületén előrejusson, viszont a közelben élt, és hetente kétszer meglátogatott, meg párszor véletlenszerűen is. Ilyenkor együtt ebédeltünk, és olyan banális dolgokról beszélgettünk, mint amilyenek a rokonaink életét érintő események vagy a munkatársainkkal folytatott társas interakciók. Havonta egyszer elautóztunk Sheppartonba vasárnapi ebédre a szüleinkhez és az öcsénkhez. A nővérem szingli volt, aminek valószínűleg szégyenlőssége és hagyományos értelemben nem valami vonzó külseje volt az oka. Egy súlyos és megbocsáthatatlan orvosi műhiba miatt kellett távoznia az élők sorából.

Másik barátom Daphne volt, s a vele való barátságom időszaka átfedést mutatott a Gene-nel és Claudiával kötött barátságommal. Azután költözött az enyém fölötti lakásba, hogy a férje ideggyógyintézetbe került az elmebaja miatt. Daphne dagadt volt, amit tovább súlyosbított a térdproblémája, ami miatt alig tudott járni, de mivel igen intelligens volt, rendszeresen felkerestem. Hivatalosan semmilyen iskolát nem végzett, mivel élete során a nőneműekre oly jellemző, hagyományos háziasszonyi szerepkört töltött be. Én ezt tehetsége elpocsékolásának tartottam – különösen azért, mert leszármazottai nem viszonozták törődését. Daphne érdeklődött a munkám iránt, így belevágtunk a „tanítsunk Daphne-nak genetikát” projektbe, és mindketten remekül szórakoztunk.

Egyre gyakrabban vacsorázott nálam, már csak azért is, mert komoly megtakarítást lehet elérni, ha az ember csak egy vacsorát főz két embernek és nem külön kettőt. Minden vasárnap délután háromkor meglátogattuk a férjét a 7,3 kilométerre fekvő ideggyógyintézetben. Így ötvözni tudtam egy 14,6 kilométeres gyaloglást – miközben Daphne-t kerekes székben toltam – a genetikáról folytatott érdekes diskurzussal. Míg ő a férjével beszélgetett, addig én olvastam – férje értelmi képességének szintjét nehezen lehetett meghatározni, de egyértelműen alacsony volt.

Daphne-t mellesleg arról a növényről nevezték el, amely az augusztus 28-i születésnapja táján virágzott.

A férje ezért azelőtt minden születésnapjára boroszlánvirágot vett neki, és ezt Daphne igen romantikusnak tartotta. Nekem viszont születésnapja közeledtekor elpanaszolta, hogy ötvenhat év után először nem lesz része e szimbolikus aktusban. A megoldás kézenfekvő volt: amikor betoltam a lakásomba, hogy együtt vacsorázzunk a hetvennyolcadik születésnapján, már ott várt rá a korábban megvásárolt csokor virág, amelyet átadni szándékoztam neki.

Azonnal felismerte az illatát, és sírva fakadt. Először azt hittem, szörnyű hibát követtem el, de ekkor elmagyarázta, hogy a könnyek csak örömkönnyek. Az a csokitorta is lenyűgözte, amelyet magam készítettem, de közel sem ennyire.

Az étkezés alatt pedig hihetetlen kijelentést tett.

– Don, belőled csodás férj lenne.

Ez annyira ellentmondott a nők velem szemben tanúsított elutasításának, hogy átmenetileg egészen belekábultam. Amikor magamhoz tértem, ismertettem a tényeket, társkereső kísérleteim történetét. Azzal indítottam, hogy gyerekkoromban feltételeztem, egyszer majd felnövök és megnősülök, és azzal fejeztem be, hogy erről az ötletről már letettem, mivel az alkalmatlanságomat alátámasztó bizonyítékok egyre csak gyűlnek.

Daphne erre egyetlen, szimpla érvvel válaszolt – miszerint mindenkinek jut társ. Statisztikailag szinte biztosan igaza volt, de annak valószínűsége, hogy én megtalálom ezt az embert, sajnos elenyészően kicsi. Viszont felkavart valamit bennem az olyan matematikai problémákhoz hasonlóan, amelyekről tudjuk, hogy kell legyen megoldásuk.

A következő két szülinapján megismételtük a virágrituálét. Az eredmény nem volt olyan drámai, mint első alkalommal, de most ajándékokat, genetikával foglalkozó könyveket is vettem neki, és Daphne boldognak látszott. Elmesélte, hogy mindig a születésnapja volt a kedvenc napja az évben. Azt értettem, hogy a gyerekek az ajándékok miatt osztják ezt a szemléletet, de egy felnőttnél nem számítottam rá.

Kilencvenhárom nappal harmadik születésnapi vacsorája után elmentünk az ideggyógyintézetbe, és arról a genetikával foglalkozó tanulmányról beszélgettünk, amelyet Daphne előző nap olvasott. A beszélgetés során egyértelműen kiderült, hogy több lényeges pontot elfelejtett. Az elmúlt hetekben nem először hagyott ki a memóriája, én pedig azonnal felmérést végeztettem a kognitív működéséről. Alzheimer-kórt diagnosztizáltak nála.

Daphne szellemi képességei ezután rohamosan csökkentek, és hamarosan már nem tudtunk a genetikáról beszélgetni, de azért folytattuk közös étkezéseinket és az ideggyógyintézetbe tett sétáinkat. Daphne elsősorban a múltjáról mesélt, a férjéről és a családjáról, így ki tudtam alakítani magamban egy általános képet arról, hogy milyen lehet a házasélet. Továbbra is erősködött, hogy találok majd kompatibilis társat, és hogy nekem is részem lesz abban a nagy boldogságban, amit ő átélt. Kiegészítő kutatásokat végeztem, és ezek megerősítették, hogy barátnőm érveit bizonyítékok támasztják alá: a házasemberek valóban boldogabbak, és tovább élnek.

Daphne egy nap megkérdezte, „mikor lesz újra születésnapom?”, én pedig ekkor jöttem rá, hogy már nincs tisztában a dátumokkal. Úgy döntöttem, még elfogadható egy hazugság, amely a boldogságát a maximálisra fokozza. A gondot csak az jelentette, hogy honnan szerezzek be boroszlánt az évnek ebben a szakában, de váratlanul sikerrel jártam. Ismertem ugyanis egy genetikust, aki a növények virágzásának meghosszabbításával és megváltoztatásával kereskedelmi célzattal foglalkozott. Ő tudott szállítani boroszlánt a virágárusomnak, így megtarthattuk a szimulált szülinapi vacsorát. Ezután Daphne akárhányszor a születésnapja után érdeklődött, én megismételtem az eljárást.

Végül ő is kénytelen volt beköltözni a férjéhez az ideggyógyintézetbe, és ahogy gyengült az emlékezőképessége, úgy ünnepeltük meg egyre gyakrabban a születésnapját, míg már napi rendszerességgel látogattam. A virágárustól egy különleges hűségkártyát is kaptam. Számításaim szerint születésnapjai számát tekintve Daphne kétszázhét éves volt, amikor már nem ismert meg, és háromszáztizenkilenc, amikor már nem reagált a boroszlánra sem, én pedig felhagytam a látogatásával.

Nem számítottam rá, hogy újra hallani fogok Julie-ról. Mint általában, az emberi magatartásról alkotott feltételezésem ismét tévesnek bizonyult. Két nappal az előadás után, délután 3:37-kor megszólalt a mobilom: ismeretlen számról hívtak. Julie hagyott üzenetet, hogy hívjam vissza – most már tegezett –, és én arra a következtetésre jutottam, hogy nyilván valamit ottfelejthettem.

Ismét tévedtem. Julie az Asperger-szindrómáról folytatott beszélgetést szerette volna folytatni. Örültem, hogy ilyen hatást gyakorolt rá a tőlem kapott információ. Julie azt javasolta, hogy vacsorázzunk együtt, ami ugyan nem ideális helyszín a produktív beszélgetéshez, de mivel általában egyedül eszem, könnyen beilleszthettem volna a napirendembe. A beszélgetéshez szükséges háttérkutatás azonban már más kérdés volt.

– Milyen témák érdekelnek kifejezetten?

– Én csak arra gondoltam, hogy általánosságokról beszélgessünk… hogy egy kicsit megismerjük egymást.

Ez nagyon úgy hangzott, mintha a beszélgetés minden fókuszpontot nélkülözne.

– Legalább egy tágabb tématartományra mindenképpen szükség van. Mi keltette fel az érdeklődésed az előadásomban?

– Hm… azt hiszem, a dán számítógép-tesztelők.

– Azok számítógépes alkalmazások tesztelői. – Most már biztos, hogy kutatómunkát kell majd végeznem. – Mit szeretnél tudni róluk?

– Hogy vajon miképp akadnak rájuk. A legtöbb Asperger-szindrómás felnőtt ugyanis nem tudja, hogy abban szenved.

Jó meglátás volt. Véletlenszerűen kiválasztott jelentkezőket interjúra hívni messzemenőkig nem hatékony eljárás, ha olyan szindrómát akarunk diagnosztizálni, amelynek becsült gyakorisága 0,3 százalék.

Megkockáztattam egy sejtést.

– Felteszem, kérdőíveket vagy előzetes szűrést alkalmaznak. – Még be sem fejeztem a mondatot, amikor fény gyúlt a fejemben… természetesen nem a szó szoros értelmében.

Hát persze, a kérdőív! Hogy ez milyen nyilvánvaló! Egy céltudatosan felépített, tudományosan érvényes eszköz, amely magában foglalja a legjobb aktuális eljárásokat, így kiszűrhetem azokat, akikre csak az időt pocsékolom: a szerteleneket, a fagylaltdiszkriminálókat, a vizuális zaklatás miatt panaszkodókat, a kristálygömbnézőket, a horoszkópolvasókat, a divatőrülteket, a vallási fanatikusokat, a vegánokat, a sportrajongókat, a teremtéshívőket, a dohányzókat, a tudomány terén írástudatlanokat, a homeopatákat. Ideális esetben csak a tökéletes partner akad fenn a rostán, vagy ha realistábban közelítem meg a kérdést, kezelhető listát kapok a jelöltekről.

– Don! – Julie még mindig a vonalban volt. – Mikor szeretnél összefutni velem?

A dolgok megváltoztak. Így a prioritások is.

– Ez most lehetetlen. Teli van a naptáram.

Minden rendelkezésemre álló időre szükségem lesz ugyanis az új projekthez.

A feleségprojekthez.