Farkas Péter

NEHÉZ ESŐK

/hard rain/

Farkas Péter

NEHÉZ ESŐK⁰

/hard rain/

Magvető

Budapest

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Farkas Péter, 2013

Szerkesztő: Németh Gábor

A borítót Paul Klee: Angelus Novus című festményének felhasználásával Pintér József tervezte

ISBN 978-963-14-3159-9

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Mert az összes lény önmagából eredően semmi.

Bármit is közölnek, azt mástól kapták.”

Eckhart mester

I.

„Oh, where have you been, my blue-eyed son?

And, where have you been, my darling young one?”

Az utasok elhelyezkedése a vagon előterében:

1. az aktatáskás

2. az olvasó

3. a telefonáló

4. az alagútember

5. az arab

6. az egzotikus arcú lány

7–8. a fiatal pár

9. a turista

A kocsi előterében az incidens kezdetén kilencen voltak. Először a szemközti ajtó mellett ülő férfi szállt be. Ekkor még volt szabad hely a kocsi belsejében is, és az előtér lehajtható ülései sem voltak foglaltak, ő azonban egyenesen a sarokba sietett, mint aki már a peronon, a még zárt ajtó üvegén keresztül kinézte magának a szemközti széket. Utána a turista érkezett, és rögtön a beszállóajtóhoz legközelebbi, ugyanakkor az előtérben ülőtől legtávolabbi helyen ült le, a bal sarokban.

Itt egyébként is csak egy ülés volt, a másikat leszerelték vagy letörték, a kocsi falának műanyag burkolatán még ott volt az ülőke fémkeretének elkoszlott, kifakult kontúrja. Közben megtelt a kocsi belseje, így a harmadiknak beszálló középkorú, fehér nő, noha léptei lendületéből vélhetően a kocsi belseje felé igyekezett, kénytelen volt az előtérben leülni, a beszállóajtóhoz közelebbi, számára kifejezetten előnytelen ülések egyikére. Mivel itt még nem ült senki, az ajtótól távolabbi, folyosó melletti széket választotta.

A telefonáló nő már egy jóval forgalmasabb szakaszon szállt föl, a fiatal párral és egy egzotikus arcélű, fiatal lánnyal. Csak a telefonáló ült le, a szemközti ajtó melletti férfi mellé. Látszólag egyik sem vett tudomást a másikról, a férfi továbbra is rezzenéstelenül bámult ki az alagút falára néző ablakon, a nő pedig kifelé fordulva az ülésen darálta bele a szavait a tenyerébe lapuló, láthatatlan készülékbe. A fiatal pár a vele szemben lévő sarokban helyezkedett el, itt elég tágas volt a hely, mert a falon nem voltak ülések. Mögöttük egy falhoz erősített, a kocsi tetejéig érő, létraszerű fémalkotmány volt, talán valami közlekedésbiztonsági rendeltetéssel.

A fiatal, egzotikus arcú lány a szemközti ajtó előtt állt meg. Bal vállát nekivetette az üvegnek, és jobb kezén, behajlított hüvelykujjával a körmeit babrálta. Ezt csak akkor szakította meg, amikor becsukódott az ajtó, és az összes újonnan beszálló elhelyezkedett úgy, hogy a pillantásaik már nem keresztezhették felemelt tekintetét. Legutoljára az arab és az aktatáskás férfi szállt be. Az aktatáskás azonnal leült az ajtó mellett jobbra lévő, egyetlen üres székre, a kezében könyvet tartó nő mellé. Az arab, ha nem akart középen maradni – ugyanis a következő megállónál leszállók már a kocsikat összekötő, kilincs nélküli ajtó előtt álltak –, kénytelen volt a szemközti ajtóhoz lépni, a fiatal lánnyal egy vonalba.

Még volt elég hely, a lánynak nem kellett sem helyet, sem helyzetet változtatnia, így az arab elhelyezkedése szinte észrevétlenül történt meg. Az incidens már csak a térbeli közelség miatt is legközvetlenebbül érintett kilenc résztvevője három megállót utazott együtt a rajtaütés kezdetéig, majd további öt megállót kényszerűségből. Meglehet, hogy korábban is elhagyhatták volna a kocsit, erre azonban nem került sor.

A négytagú szerelvény MP59-es típusú kocsikból állt. A forgalomba helyezésükkor fém, később beton járólapokon futó, alacsony zaj- és rezgéskibocsátásúnak számító vagonok pneumatikus gumikerekeken közlekedtek. A városi tömegközlekedési vállalat pályaszám-terminológiája szerint a vezetőállásos motorkocsik M, a vezetőállás nélküliek N, az egykori első osztályú kocsik A, a másodosztályúak pedig B jelzést kaptak. Ennek értelmében az incidens az MNAM összeállítású szerelvény N jelű kocsijában történt. A városban közlekedő metrókocsik belső tagolása, gyártási idejüktől, tágasságuktól, utasbiztonsági és kényelmi felszereltségüktől függetlenül, azonos volt. A négy dupla szárnyú ajtó előtti, fülkeszerű teret szűk folyosók kötötték össze. Az ezeket elválasztó, körülbelül másfél méter magas, műanyag borítású paravánfalakra két-két lehajtható, zöld műbőrrel bevont, keskeny ülést csavaroztak. A kocsik belsejében, keresztben, egymással szemben rögzített dupla ülések voltak. Az incidens ugyan a szerelvény utolsó előtti kocsijának leghátsó fülkéjében zajlott le, mégis nyilvánvaló, hogy a kocsi belsejében is észlelték a fenyegetettséget, és ez kétségtelenül erős, fojtott feszültséget okozhatott az utasok körében. Az eset legközvetlenebbül érintett részeseinek azonban mégiscsak a hátsó ajtó előterében összetorlódott utasokat tekinthetjük.

Az incidens akusztikus hatását nem csekély mértékben fölerősítette, hogy a kocsiban észlelhető, egymástól jól elkülöníthető hangok szinte kizárólag műszaki jellegűek voltak, és a járat üzemelésével álltak kapcsolatban. A szerelvény indulását egy szirénaszerű kürtszó jelezte. Még mielőtt elnémult volna a figyelmeztető hang, megszusszantak az ajtók, és a fémszárnyak éleire erősített gumiborításnak köszönhetően tompán összecsapódtak. A motor erősödő hangja az állomásról az alagútba érve megváltoztatta hangfekvését, mélyebb és a két állomás közötti átlagsebességet elérve monotonabb lett. Ezt kísérte, hol erősebben, hol tompábban, a kocsik már eleve nem kielégítően rögzített vagy az üzemelés közben meglazult berendezéseinek zörgése. Csak némelykor, rendszerint a váltók felett sikítottak föl a pályatartást segítő acélkerekek, mintha vassal köszörülték volna a síneket. Az utasok általában nem beszéltek, ha összetartoztak, akkor is csak ritkán, hangjukat azonban rendszerint elnyomták a tárgyi zajok. Ugyanakkor néha teljesen tisztán lehetett hallani egy fülhallgatóból áramló zene dallamát és taktusát. Legalább négy megállót haladt már a szerelvény, amikor először vált szinte mindenki számára észlelhetővé egy váratlanul és gyorsan lepörgetett, kétségtelenül különös mondat. A telefonáló nő hadarta el beszállás közben, angolul, noha a továbbiakban aztán már csak az anyanyelvén beszélt. „These hills are full of Apaches! They‘ve burned every ranch in sight”{1}, mondta inkább derűsen, és szinte a mondat végével egy ütemben lecsapta a szemközti ajtó melletti, külső ülést, és kissé félrefordulva, háttal lehuppant az ajtó melletti széken ülő férfi mellé. Szórakozottan rápillantott a vele szembe kerülő, kezében nyitott könyvet tartó fehér nő egész alakos profiljára, aki éppen azért nem ült ott, ahol most a telefonáló, mert a belépés pillanatában eldöntötte, nem ül a szemközti ajtó sötét üvegén kimeredő férfi mellé, akinek kissé előrehajló felsőteste mintha az alagút falának folytatása lett volna. Az olvasó nő szeme sarkában csak éppen megrebbenő izmok rándulása jelezte, hogy azonnal észrevette a másik pillantását, aki mintegy ösztönösen semleges irányba, az alakzatok közötti üres térbe fordította tekintetét, és változatlan ritmusban darálta tovább mondatait. De többé már egy szót sem lehetett belőlük tisztán érteni. Csupán az ajkak mozgása jelezte: még mindig beszél. Monológját majd csak akkor fogja abbahagyni, amikor bekeríti a csődület.

Akár különös egybeesésnek is tekinthetnénk, hogy a fehér nő éppen az angol nyelvű mondat elhangzásakor olvasta: „A tönkrevert hadsereg roncsai több napig vonultak át a városon. Már nem is volt többé csapat, csak összevissza csorda.”{2} És noha csak a Geronimo{3} nevezetű megállótól válik számára lehetetlenné az olvasás, mégis kétséges, hogy az előbb idézett mondaton kívül olvasott-e mást a továbbiakban. Hétvége kivételével minden nap megtette ugyanazt a föld alatti utat, oda és vissza. Utazása minden nap azonos módon zajlott le, bár a visszafelé tartó szakaszon többször is előfordult, miként most is, hogy nem kapott helyet a kocsi belsejében. Beszállása után, akár az előtérben, akár a kocsi belsejében rutinosan elhelyezkedett, elővette az állandóan magánál hordott könyvet, és fölcsapta rendszerint ugyanannál az oldalnál. Az első időszakban még valóban olvasott, így különböző könyveket vitt magával. Hosszabb ideje azonban már mindig ugyanaz a könyv lapult a táska horpadt üregében. Nem mintha ezt a könyvet nem olvasta volna valaha, többször is olvasta, egymás után, újra és újra, de mindig csak utazás közben. Mondhatni az egyik legkedvesebb könyve volt, és a szerzőjére hosszú ideig rokonszenvvel gondolt. Ma már azonban alig emlékezett az író nevére, pedig egykor még kedvenc elbeszéléseit is megjelölte gondolatban, ahogyan jóval korábban tette más, meghitt élményt szerző novellákkal, csak akkor nem odaképzelte, hanem valójában oda is nyomkodta egy rövid, puha ceruzával a tetszését jelző, parányi grafitpontokat. Feltételezhetően tehát most sem olvasott, legalábbis nem betűzte ki a szavakat, de ugyanolyan figyelmesen hajolt a nyitott könyv fölé, mint más közönséges olvasó, sőt még lapozott is. Ilyenkor kissé megemelte jobb kezét, aminek következtében visszacsúszott a fakó blúz mandzsettája, éppen csak annyira, hogy látni lehetett a levett karkötő helyén keletkezett sápadt karikát. Hasonló elszíneződés volt a nyak tövében, a kissé szétálló vászongallér között is. Nem állítható, hogy nem figyelte a lapokat, tekintete többnyire a papír fehérjét és a rajta csúszkáló árnyékokat követte. Nyilván ennek következtében a szeme is mozgott, sőt még az arcvonásai is meg-megrezzentek. Mimikája majd csak akkor fagy le, amikor elsötétíti látóterét az ajtónyíláson benyomuló csorda.

Noha a fehér nő volt az egyetlen olvasó a kocsi előterében, a mellette és a vele szemben utazó férfi is hasonló testhelyzetben ült. Mindkettő kissé meggörnyedt felsőtesttel, karját könyökben meghajlítva, keresztbe rakott kézzel támasztotta föl alkarját az ölében tartott táskán, és mindkettő látszólag egyenesen előre nézett. A nő mellett ülő tekintete azonban mozdulatlan volt, és mintha nem lett volna szemhéja, mert látszólag sohasem pislogott. Szemét a közöny szürke lepedéke borította. Már rég nem zavarta a fülledt, oxigénhiányos levegő, az utasok ezer fűszerű, mégis egynemű, savanykás kipárolgása, a kényelmetlen, szorult kuporgás, a legalapvetőbb mozdulatok korlátozottsága. Mert mindaz, ami zavarként borzolhatta volna föl a kedélyét, belesimult az egykedvűségbe, mint egy lassan lendületét vesztő hullám. És ugyanígy fogyott el a tekintete is hozzávetőlegesen az ajtó távolabbi, alsó sarkával egy vonalban. Látótávolsága csak akkor nyúlt meg újra, amikor szisszenve szétugrott az ajtó, és a ki-be lépő lábaktól időlegesen megürült a hármas osztású peron{4} szerelvényhez legközelebb eső sávja. Néha szórakozottan számlálgatta a csúszásgátló fekete gumisávjának enyhén kidomborodó, a szőnyegnél valamivel fakóbb pettyeit, és ilyenkor néha még az ujjak mozgása is abbamaradt. A férfi ugyanis, szinte a beszállás utáni elhelyezkedés pillanatában az ölébe emelte jellegtelen, kopott aktatáskáját, és egészen finoman, ritmikusan babrálni kezdte a táska fülének a testnyiroktól már zöldesbarnára oxidálódott rézkarikáját. A csupán a megállókban pillanatokra meg-megszakadó, rendkívül kifinomult tevékenység szinte még mozgás sem volt, pusztán folytonos rezgés, tremor, mintha így kommunikálna a test és a karika, és mintha ez a könnyű, az egész testből kiáramló remegés a levegő hullámaiban is folytatódott volna. Ez az összeáramlás, mondhatni, fiziológiailag is megtörtént, amikor a csaholó, kurjongató massza sűrűn szétáradt az előtérben, és minden megtelt a hömpölygő, vastag húsok csípős szagával. Először a táska rézgyűrűjét matató ujjak bénultak meg, majd hirtelen teljesen elernyedt, és a teste szabályosan ereszteni kezdett. Hangtalanul, szagtalanul, szinte anyagtalanul, mintha az öt megálló idejére önkéntelenül halmazállapotot változtatott volna, és ha bárki meg akarta volna érinteni, csak a lég üres, tapintás nélküli szövetét érhette volna.

A vele szemben hasonló testtartásban ülő valójában nem is egy táskát, hanem egy batyu nagyságú hátizsákot tartott az ölében. Figurája jól ismert, sematikus jelenség volt, akár a mögötte lévő idegenforgalmi reklámplakát egyik alakja is lehetett volna. Kissé széttaposott, de szemmel láthatóan gondosan kiválasztott, a lábboltozathoz és az egyéni járásstílushoz messzemenően alkalmazkodó futócipőt viselt speciális merevítőkkel és ütéscsillapító párnákkal. Lábfejét kissé széttartotta, és az oldalára billentette. Vastag, meztelen lábszára teljesen szőrtelen volt, térdkalácsát azonban már eltakarta a sötét, sortszerű nadrág bő szára. A szinte azonos színű hátizsák mintha a combokból türemkedett volna elő, a test folytatásaként. Az elülső, hálós rekeszben egy félliteres, tömzsi, zöldes árnyalatú műanyag flakon volt. A férfi többször is ivott belőle egy-egy parányi kortyot. A flakont minden alkalommal gondosan visszacsavarozta, és visszarakta a tépőzárral nyitható rekeszbe. Mivel a telefonáló nő mellett ülőtől eltekintve ő utazott a leghosszabb ideje a kocsiban, legalább háromszor belekortyolt az üvegbe. Még a Geronimo megálló elhagyásakor is fölhúzta a tépőzárat, de már nem fejezte be a megkezdett mozdulatsort. Metszett szemeivel derűsen és élénken figyelte a környezetét. Ő volt az egyetlen utas az előtérben, aki nyíltan, de nem tolakodón megnézte utastársait, fölfigyelt a kocsi berendezésének bizonyos alkatrészeire vagy a mellette lévő ajtó üvegén végigfutó fényekre, árnyékokra. És ő volt az egyetlen, aki átnézett a kocsi belsejébe is. Ez a szektor, a térelválasztó paravánoktól és a mögöttük hálósan lengedező félhomálytól, mintha egy másik vagon lett volna. A kocsi két része közötti távolság érzetét csak fokozta a tér némasága, mivel a sínek, kerekek kattogása, a betóduló levegő zúgása, a berendezési tárgyak meglazult alkatrészeinek kalamolása, a cipőtalpak csikorgása, a ruhák, testrészek súrlódása, a linóleumra dobott csomagok csattanása, az ellenvonatok süvöltése elnyomott minden, esetleg a kocsi mélye felől érkező hangot. Így az előtérből a kocsi belseje felé forduló sem észlelt többet, mint amikor az ember átnéz a kocsi végében a homlokajtó{5} karcos, homályos üvegén a másik vagon néma, mélyvízi világába. Nyilván a férfi idegenségével magyarázható, hogy az előtér megszállásának első perceiben alapvetően félreértette a helyzetet, és a szaggatott ritmusra, emelkedő hangerővel ugató, fekete örvényt amolyan folklorisztikus betétnek tekintette. Hamarosan azonban az ő arcára is ugyanazt a dermedt maszkot nyomta föl a félelem, mint a helyzetet azonnal felismerő utastársaiéra.

A hátizsákját ölében tartó turistán kívül mások is érzékelték a kocsiszekrény falain kívüli közeget, szemükben azonban nem volt élet. A szemgolyójukra lepedékként föltapadt, rezzenéstelen, szürke hártya mintha kiszűrte volna nézésükből a tekintetet. Látható környezetük, ettől függetlenül, némelykor pontos lenyomatot képezett a tudatukon. A beszállóajtóval szemben elhelyezkedő arab például mindegyik megállóban állóképpé merevített egy jelenetet, mintha az agya az ajtó szétugrásakor megnyílt térbe exponált volna. Önkéntelen folyamat volt ez, de mindegyik megállóban megismétlődött, amíg az idegen és ellenséges húsfal el nem torlaszolta a szeme előtti teret. Mivel ő helyezkedett el utolsónak az előtérben az incidens előtt, három kép villant föl előtte az ajtónyílásban, de csak egyet rögzített az emlékezete. A megálló kobaltkék névtáblája alatt elsiető, fején a világos kendőt éppen hátrakötő középkorú, fáradt arcú nő képe éppen úgy kifehéredett tudatában az ajtók becsukódásával, miként a hosszú, összefogott haját vastag, színes gumigyűrűbe hasonló mozdulattal behúzó félvér lány könnyű ruhája alatti hullámzás, és már csak a tovatűnő peron torzuló körvonalait, homályos foltjait látta a zárt ajtó maszatos, karcos ablakszárnyain. Az akasztott angyalkát azonban nem felejtette. Valószínűleg az alagút csempézett falának homorulatát követő szokásos óriásplakátok egyik figurája lehetett. A férfi az ajtószárnyak szétugrásakor rögtön észrevette, és képtelen volt a szemét elmozdítani az ebben a kivágásban kétségtelenül bizarr részletről. Mintha az ajtónyílás tetejéről, éppen középen egy parányi gyermekalak, talán egy kislány, egy angyal{6} lógott volna alá, olyasféle, amilyeneket a régi karácsonyfákra akasztottak, drótozott, ragasztott csekélység. Az alig arasznyi figura egyszer rózsaszínben, máskor meg bronzos arany árnyalatban himbálódzott a levegőben. Hajfürtjei csigákba tekeredve szétálltak, térd alá érő ruhácskája alól kilógó lábai, mint a madarak pikkelyes lába. Szeme tágra nyílt, szája eltátva, szárnyai kitárva. A légmozgás hátulról érhette, mert mintha egyre közeledett volna. Meredt tekintetéből, a testével egy vonalban kitárt szárnyak védekező tartásából azonban inkább az látszott, hogy távolodna attól, amire rámered. De az aknákban áramló huzat nem engedi, rángatja, dobálja a láthatatlan zsinegen, szemben a kocsi belsejével. A férfi még akkor is ott látta a magasban, amikor már elindult a szerelvény. És még az alagútban is ott himbálódzott, ugrált előtte a törékeny figura. Csak akkor tűnt el a szeme elől, amikor befutottak a Geronimo állomásra, és a kocsi előtere hamarosan robbanásszerűen megtelt vastag, lengő végtagokkal és a belőlük kiáramló nehéz, csípős párával.

Az egzotikus arcélű, fiatal lány a férfi mellett állt, és ugyan látszólag más irányba fordította tekintetét, valahová az aktatáskás melletti ajtószárny és a rá merőleges, térelválasztó paraván közötti keskeny, üres sáv felé, mégis éppen arra az egyenletes, finoman remegő ritmusra rázkódott a feje, ahogy az angyalka ugrabugrált a magasban, a két ajtószárny függőleges élére szerelt, biztonsági gumiborítással egy vonalban. Ő viszont, vélhetően, semmit sem látott mindabból, amit a mellette álló láthatott. Mert nemcsak azért választott tekintetének egy semleges, a lehetséges tükröződésektől mentes irányt, hogy az előtérben már ott tartózkodók és az újonnan beszállók egyikével se kelljen összepillantania, hanem azért is, hogy megpillantania se kelljen semmit. Látása egyszerűen kifakította környezetét. Kimosta tekintetével az anyagokba kevert színeket, és ebben az üveges, áttetsző homályban közlekedett. Hallása ugyanakkor rendkívüli módon kifinomult. Nem csupán a szerelvény üzemelésével összefüggő külső zörejeket tudta pontosan elkülöníteni, akár kívülről csapódtak neki a vagon falának vagy padlatának, akár belül keletkeztek a kocsiban, hanem az utasok által keltett zajokat is. Minden egyes alkalommal tisztán hallotta az egyenletes időközönként átfordított könyvlapok surrogását, az aktatáska valószínűleg a rázkódástól felpattanó, kikopott zárjának kattanását, a műanyag flakon szisszenését a kupak fél csavarral történő elmozdításakor, az alagútember fém óraszíjának koppanását, ahogy oda-odaütődött az ajtó ablaka alá széltében fölerősített, keskeny merevítőpánthoz, és természetesen hallotta a fiú suttogását is, amikor odahajolt a vele szemben álló, hátát a kocsi tetejéig érő, létraszerű fémalkotmány fokaihoz támasztó lányhoz. Az előtérbe berontó csürhe harsogásából azonban már nem hallott semmit. Mert amikor megállt a szerelvény az állomáson, és az ajtó üvegét elsötétítették a fenyegető árnyékok, megsüketült.

Az egzotikus arcú lány nézésében csupán egyetlen színt nem lepett be a homály, a sarokban álló fiú füléből hosszan és vékonyan szivárgó műanyag szál sárgáját. A drót mint két egyenes zsinórgiliszta ereszkedett alá két oldalon, és a nyak tövénél eltűnt, legalábbis az ajtóban álló nem láthatta, mert a fiú háttal állt neki, szemben a falra szerelt, ismeretlen rendeltetésű, létraszerű fémalkotmányhoz támaszkodó barátnőjével, aki egész úton az arcát nézte. Pupillája lassan és vizenyősen csúszkált egyik oldalról a másikra, mint a vízszintezők zöldes buborékja. Csupán egyszer nézett tovább, éppen akkor, amikor a fiú kissé balra billentve a fejét az arca mellé hajolt. A lány mintha egy pillanatra meglepődött volna a szeme előtt hirtelen kitágult tértől, rezegni kezdtek a szemhéjai, éppen arra az ütemre, ahogy a kocsi tetején az egyenetlen áramellátástól hunyorogtak a neoncsövek. A következő pillanatban azonban lehunyta a szemét, és úgy hallgatta a fiú fülére tapadó fehér kagylóból tompán percegő, ritmikus zúgást. „I‘ve walked and I‘ve crawled on six crooked highways, / I‘ve stepped in the middle of seven sad forests, / I‘ve been out in front of a dozen dead oceans, / I‘ve been ten thousand miles in the mouth of a graveyard”{7}, suttogta hozzá a fiú, de a lány csak annyit értett az egészből, hogy forró levegő áramlik a nyakába, és a kocsi rázkódásától ide-oda csúszkáló blúza feszesebben súrlódik a mellbimbóján. A fiatal pár látszólag különösen szerencsétlen helyet foglalt el az előtérben, mert az események idején nemhogy helyet, de még testhelyzetet is alig tudtak volna változtatni, oly kilátástalanul beszorultak a lengő homokzsákként kiszámíthatatlanul ide-oda vetődő húskötegek közé. Ugyanakkor talán éppen lebénított mozgásuk tette észrevétlenné őket, ahogy ott álltak továbbra is egymással szemben, mozdulatlanságukban az összetartozás még legparányibb jelét is elveszítve.

A kilencedik utas, az alagút felőli ajtónál ülő férfi öreg volt és himlőhelyes, mintha közvetlen közelből egy csomó kartács csapódott volna az arcába. Összeszorított térdekkel, ölében összekulcsolt kezekkel, vállait hegyesen fölhúzva szinte áthajolt az üvegen, bele az alagút hínáros sötétségébe. Úgy ült ott{8}, mereven, mint akit a lábánál és a nyakánál megkötöztek. Mögötte felülről és messziről mintha tűz fénye világítana, és az vetítené föl az összekaristolt üvegre az árnyakat. Mozdulatlan, néma, víz alatti társaság. A férfi rendszeresen közlekedett a járaton, és mivel a szakasz még gyér forgalmú elején szállt föl, mindig közvetlenül az átellenes ajtó mellett ült le. Tekintete azonnal kiszűrte az üvegre fölúszó árnyakat, és úgy hatolt be az alagútba, mintha tízezer mérföld mélységben járna egy temető torkában. Szeme pillanatok alatt alkalmazkodott a homályhoz és a gyorsuló rohanáshoz. Kartográfiai pontossággal ismerte a falak üregeit, az elnyújtott kanyarokban némelykor fölvillanó szolgálati barlangok rajzait, az elágazó alagutak hirtelen megnyíló, boltozatos mélyében átfutó jelzőfények posztjait, a kábelkötegekről ősállatként lelógó, moszatos hálók foltjait. Akkor sem fordította befelé a tekintetét, amikor a szerelvény megállt, és az előtte megvilágosodó üvegtáblát elárasztották az ide-oda csúszkáló matricák, mintha mögötte enyves kartonból kivágott, nyeles bábokat húztak volna el. Csupán a testtartása változott meg, amikor befutott a szerelvény az állomásra. Felsőteste megfeszült és valamelyest előbbre dőlt, még távolabbra a kocsi belsejétől, a szétcsapódó ajtó felől betóduló légáramlattól. Legalább nyolc megállót utazott, és a kiszállás előtt mindig csak akkor állt föl, amikor megjelent előtte a barlangfalra szerelt, kobaltkék zománccal befuttatott tábla a fehér felirattal: Geronimo. Azon a napon sem cselekedett másképpen, ezúttal azonban már nem tudta elhagyni a kocsit. A peronról beáramló sodrás visszataszította a kocsi belsejébe. Önkéntelenül visszafordult az alagút felé, az ajtóval szembe. Alakja úgy derengett az üvegen, mint egy éppen a víz felszíne alatt lebegő, mozdulatlan test árnyéka.

0 [-] A könyv címe – Nehéz esők – utalás Bob Dylan Hard Rain’s A Gonna Fall című dalára. A Dylan-szöveg irodalmi előzménye egy 18. századi skót ballada, a Lord Randal. A Nehéz esők első öt fejezete előtti kétsoros idézetek a Dylan-szöveg szakaszainak kezdősorai. A dalszöveg egyes motívumai jelzésszerűen, többször megjelennek a fejezetekben.

A dal itt hallható:

{1} [These hills] „Tele a vidék apacsokkal. Minden tanyát fölégettek, ameddig csak a szem ellát.” Az első rész alaphelyzete a Hatosfogat című John Ford-filmre utal. Ezt erősíti meg a Hatosfogatot inspiráló Gömböc című Maupassant-novella egyes motívumainak megjelenése.

{2} [A tönkrevert hadsereg] Maupassant Gömböc című novellájának kezdő mondata. (Ford: Kosztolányi Dezső)

{3} [Geronimo] Geronimo, hírhedt apacs törzsfő. A Hatosfogatban a film végén lecsapó végzet szimbóluma.

{4} [a hármas osztású peron]

{5} [a homlokajtó]

{6} [angyal] Az angyal, az akasztott angyal motívuma, az ötödik résztől eltekintve, mindegyik fejezetben megjelenik, és föltehetően Walter Benjamin egyik szövegére utal (A történelem fogalmáról, IX). A szöveg Paul Klee Angelus Novus című képéről szól. Az eredeti szöveg: „Van Kleenek egy Angelus Novus című képe. Egy angyalt ábrázol, amely mintha távolodni akarna attól, amire rámered. Szeme tágra nyílik, szája eltátva, szárnyai kitárva. Ilyen lehet a történelem angyala. Arcát a múlt felé fordítja. Ahol mi események láncolatát látjuk, ott ő egyetlen katasztrófát lát, mely szüntelen romot romra halmoz, s mindezt a lába elé sodorja. Időzne még, hogy feltámassza a holtakat, és összeillessze, ami széttörött. De vihar kél a Paradicsom felől, belekap az angyal szárnyaiba, és oly erővel, hogy nem tudja többé összezárni őket. E vihar feltartóztathatatlanul űzi a jövő felé, amelynek hátat fordít, miközben az égig nő előtte a romhalmaz. Ezt a vihart nevezzük haladásnak.” Klee képe itt látható:

{7} [I‘ve walked] Bob Dylan Hard Rain‘s A Gonna Fall, első strófa: „Hat kanyargós autópályán csavarogtam, / Átvágtam hét szomorú erdőn, / Szemben álltam egy tucat holt óceánnal,/ Tízezer mérföld mélységben, temetők torkában jártam…”

{8} [úgy ült ott] Platon barlanghasonlata, akárcsak az „akasztott angyal”, az ötödik rész kivételével mindegyik fejezetben visszatérő motívum.