Oleg Pavlov

OROSZ TRILÓGIA

Oleg Pavlov

OROSZ TRILÓGIA

KINCSTÁRI MESE

A MATYUSIN-ÜGY

A GYÁSZ KILENCEDIK NAPJA KARAGANDÁBAN,

AVAGY AZ UTOLSÓ NAPOK ELBESZÉLÉSE

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Goretity József, 2013

Felelős szerkesztő: Darvasi Ferenc

A borítót Szilágyi Lenke fotójának felhasználásával Pintér József tervezte

ISBN 978-963-14-3164-3

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv megjelenését az orosz Irodalomfordítási Intézet támogatta.

I. rész

KINCSTÁRI MESE

Ajánlom az orosz kapitányoknak, ezeknek a keménykötésű

bajtársaknak, akiknek görnyedt hátán és sírhantján nyugodott

minden időben a birodalmunk. Legyen áldott az emlékük!

Hol volt, hol nem volt

A sztyeppei századhoz úgy hozták az újságokat, mint a krumplit: havonként, kéthavonként, vagy csak tavasszal, hogy ne pazarolják fölöslegesen az üzemanyagot, meg hogy ne kényeztessék el az állományt. Az előző évieket hozták, a lehangoló ezredkönyvtárból, ahol a bekötött évfolyamokat már alaposan megdézsmálták. De még ezek a megkurtított újságok is, amelyek nyilván jelentőségteljes és fontos eseményekről számoltak be, olyanokról, amelyek már régen, és a tudtuk nélkül mentek végbe, könnyeket csaltak a szolgálatban lévő katonák szemébe. Amint a bakák ennyire megkésve és ilyen egyszerre tudomást szereztek a világ eseményeiről, azonnal elkezdték felélni amúgy is veszendőbe menő életüket. Szolgálatban vodkát vedeltek és horkoltak, a körletet pedig telefüstölték, és a kék füstben úszó helyiségnek összerondították a padlóját. De még e vircsaft közepette is hallani lehetett, milyen kelletlenül emésztik meg az olvasottakat, sajnálták volna elfelejteni. Szó szót követett, a beszélgetések egyre hangosabbá váltak, mindenkinek megvolt a maga véleménye, és ha fény derült egy fontosabb és jelentőségteljesebb eseményre, pontos politikai állásfoglalás pedig nem volt róla, még verekedés is támadt köztük.

Habarov százados nem várt semmit az élettől. Ha el is üldögélt az olvasók körében, csak lopva öntötte bele idült bánatát a közösbe, amely, amint vélték, a nemzetközi helyzet miatt alakult ki. A százados már bele se nézett az újságokba. Ezeket a távoli híreket annak idején megkapta telefonon azoktól a szerencsés ismerőseitől, akik jó kis helyeken ültek bent a karagandai ezrednél. Azt is mondhatnánk, hogy egykori tiszteletük jeléül közölték vele a híreket, de Habarov már akkor sem bagózott oda távoli, ostoba hadoválásukra, hanem csak bánkódott.

Ivan Jakovlevics Habarov nem számításból vagy kényszerűségből jelentkezett kincstári szolgálatra, bár nem is a jó sorsa vezérelte oda. Úgy vitték be katonának, mint bárki mást. Habarov tisztességgel szolgált, és amikor úgy hozta a sors, előléptették szolgálatvezetőnek. Az pedig köztudott, hogy a szolgálatvezető mindig a lelkiismeretes emberek közül kerül ki: fáradhatatlan munkás, aki mindent kibír, akármennyit is pakoljanak rá, és közben nem a hasára gondol, nem részegeskedik, nem lop a közös kondérból vagy a szűkös kincstári zsebből. Amikor leteltek a kötelező katonaévek, Habarovot unszolni kezdték, hogy maradjon szolgálatvezetőnek. A fivére, aki már bent volt a kaszárnyában, egyre kérlelte: „Nem akarsz továbbszolgálni? Maradj még, együtt vidámabb lesz!”. A parancsnokai is igyekeztek rábeszélni: „Ugyan, maradj már, Ivan, ez itt biztos hely, mi vár rád a civil életben, különben is, az ördögbe, hát miféle civil vagy te?!”

Habarov továbbszolgálónak termett egész elgyötört kinézete, szegényes és durva arcvonásai alapján is. Ez az ismertetőjegy mélyebben gyökerezett, mint a menetoszlop, amelyet a bakák az alakulótéren alkottak. Habarov vaskos, zömök ember volt, olyan, mint egy rendes zsák krumpli. A katonavonások ugyanakkor arctalanná is tették, csak a milliónyi hozzá hasonlóhoz volt hasonló, akikben magától tűnik el bármilyen egyedi vonás. Ebben a masszában az évek során nem csordul túl az élet, és nem is rendül meg. Az idő itt nem hoz könnyű, gyors változásokat, ezért az időn kívül élnek, egyszerűen csak azt fogják fel, hogy mindennek eljön a sora. Ami ebbe a masszába belevegyült, arról majd csak egy évszázad múlva szereznek tudomást. Aki pedig élt és meghalt, az már sose fog megtudni semmit. Habarov szülei egyszerű emberek voltak, akik a lehető legegyszerűbben is nevezték el. Nem volt egy észkombájn, nem született bele a készbe sem, ezért megrekedt abban a masszában, amelyből a világra jött. Az is igaz persze, hogy arra volt rendelve, hogy átlagos emberként vegyüljön el benne. Maradt tehát Ivan Habarov továbbszolgálni, a fejadagért meg az illetményért, amivel persze sokra nem ment. Akármi is történt, Habarov azt gondolta: „Nincs mit tenni, tűrni kell”. És akármi is történt, azt gondolta: „Ezzel még nem fejeződött be az életem”.

És most is ezt gondolta, amikor poros századosi rangjelzéssel a vállán a szolgálata végét töltötte Karaganda egyik sötét láger őrszázadában, miután végigveszkődte a lágereket a Pecsorától Zarafshanig, tovább, mint akármelyik életfogytiglanos nehézfiú, és többre nem vitte.

Azt a helyet a sztyeppén, ahol Ivan Jakovlevics Habarov a szolgálatát teljesítette, Karabasznak hívták, legalábbis a kazahok. A hely neve lefordítva úgy hangzott, hogy Fekete Fej. Ebben az évszázadban azonban Karabasz környékén kazahot még csak véletlenül se lehetett látni. Benépesítették a távoli kolhozokat, birkákat neveltek. Előfordult, hogy a sztyeppeiek betértek a településre, hogy legalább pillantást vessenek a lágerre, abban reménykedve, hátha szert tehetnek ott egy kis pénzmagra. Amikor megkérdezték tőlük, miért adtak ilyen komor nevet ennek a helynek, a kazahok csak körbehordozták apró szemüket a tájon, és bevallották, hogy ők maguk sem tudják, hol láttak itt az őseik feketeséget, és honnan képzelték ide, a sztyeppe sík vidékére a fejet. A tűzhányók, amelyek a távolban füstölögtek, és szürke füsttel lepték el a helyet, egyáltalán nem formáztak fejeket, és nyirkos időben még a köves-tarajos gerincük is inkább úgy feketedett, mint a tuskó. Síkságból viszont volt bőven. Se növényzet, se szántó, se folyó nem zavarta meg, nem korlátozta a sztyeppét. Az emberek viszont nem a tágas térségek kedvéért telepedtek itt meg. Lágert, börtönt építettek, amihez a helyet úgy választották ki, mintha csak mérgükben köptek volna egyet oda, ahol aztán elkezdtek élni.

Karabasz két részre tagolódott, a jelentéktelenebbet a láger őrszázada alkotta, a másik, a láger pedig egy sztyeppén bolyongó uszályra hasonlított. Az őrszázad épületét és a lágert egyformára építették, de az évek során a külsejük többször is megváltozott, az ideiglenes építmények pedig hol vígan meredeztek, hol összedőltek. Boltot, hivatalt, házat, templomot a település soha nem látott. Csak a lehangoló, kutyaólra hajazó barakkokat, amelyek körül borzasztó kutyaugatás hallatszott. A barakkokhoz kitaposott ösvények vezettek, olyan keskenyek, mintha az emberek egy meredély szélén jártak volna, és féltek volna, hogy leesnek. Ezek az ösvények zsákutcákban végződtek, és ott szakadtak meg, ahol a zárt zónák és más tiltott területek kezdődtek. Karabaszból szabadon csak a láger keskenynyomtávú vasútját meg a sztyeppei országutat lehetett elérni, ezek messze a tűzhányókon túl értek véget. Vezetett a lágerből a településen kívülre még egy alig észrevehető út a temetőbe is, ahol a lágerkórház hantoltatta el a senkinek se kellő elítélteket. Időnként friss földhányás jelent meg a temetőben. Ez volt minden összeköttetés, ha úgy tetszik, az összes út és kiút. Az igazat megvallva Karabaszban fürgén csak a barakk tetvei közlekedtek, szabadon járván-kelvén a katonáktól a sittesekhez és vissza. A tetvek eljártak egymáshoz vendégségbe, ettek-ittak, százával szaporodtak. Az emberek pedig szenvedtek a viszketéstől, szétnyomkodták a diadalt ülő férgeket, amelyek összetartozóbbá tették őket, mintha közös anyjuk lett volna.

Nem számítva az élősködőket, Karabaszt katonák, sittesek, polgári alkalmazott mesteremberek és munkafelügyelők népesítették be. A katonák és a sittesek éveket töltöttek egymás társaságában, az előbbiek a szolgálati időben, az utóbbiak a szabadságvesztés idejében élve és büntetésüket töltve. A lakosság maradék része rendszeresen változott, jött-ment a keskenynyomtávú vasúton Ugolpunkt irányába – volt ott egy ilyen nevű kisváros –, hogy ott töltse el a pihenőidejét. A lágerben felépítettek egy kis üzemet, amelyben csupa egyforma csizmákat – pudos súlyúakat – fabrikáltak a hasonló lágerek számára. A másik foglalatosság a végtelen őrség, a végtelen őrjárat volt. A hétköznapok savanyú scsíszagot árasztottak, és hosszan, nehézkesen csordogáltak, mintha csak a régmúltból bukkantak volna elő.

A bajtársak az illetményükből meg a fejadagjukból éltek. Az illetményt az idők folyamán nem emelték, de nem is csökkentették. Igaz, azt suttogták, hogy az efféle szolgálatért ki kellene egészítsék. A bakák úgy döntöttek, hogy mivel jelentősen meglopják az illetményt, ők lazábbra fogják a szolgálatot, nehogy elszámítsák magukat. A parancsnokság viszont örült minden olyan esetnek, amikor kinyilváníthatta, hogy hanyagul szolgálnak, fölöslegesen kapják az illetményüket. Ebben maradtak. Ami pedig az ellátmányt illeti, nyáron le kellett csípni belőle, hogy legalább valamennyit megspóroljanak télire; ugyanígy nem fogyasztották el ősszel sem, félretették tartalékba. De mihelyt eljött a január, ezekből legfeljebb a verebeket lehetett megetetni, és nem értették, miért is húzták össze a nadrágszíjat ennyi ideig. Amit az ezredtől hoztak, azt megmérni sem lehetett. Azt mondták nekik, norma szerint adják az ellátmányt – de hát miféle norma szerint? Élősúlyban számolnak mindent, mintha nem tudnák, hogy az élősúly összerázódik, összesül, vagy egyszerűen csak az ördögé lesz. Zsír helyett marhafaggyút adtak, hogy maguk süssék ki zsírnak. Csakhogy az a zsír olyan, mint a víz: nem laksz jól vele, csak felfordul a gyomrod tőle. Alma helyett szárított gyümölcsöt adtak. A teát égetett szesszel, teasűrítménnyel helyettesítették. Akárhová néztek, mindenütt csak szorongatták, megrövidítették őket. Ők viszont nem teljesítették rendesen a szolgálatot, megpróbálták túlélni, ahogy tudták, de ha telifalták magukat, még az élettől is elment a kedvük.

A százados sosem engedte meg magának, hogy panaszkodjon a szolgálatra. Panaszkodni annyit tesz, mint felelősöket meg kibúvót keresni, márpedig ő ehhez nem értett. Habarov, miután az őrszázadhoz került, gyorsan felfogta, hogy nincs itt semmiféle szolgálatteljesítés. Csak mindenkire kiterjedő rossz van, csak a hám, amivel vontathatják a lágeruszályt, meg azokat, akik rajta vannak, és legszívesebben okádnának. Ivan Jakovlevics ezért nem kedvelte a lágerparancsnokságot, nem tisztelte a kiszálló katonai ügyészségeket, amikor behajtják a klubba a szájtátiakat, és büntetést szabnak ki az emberekre, még ha azok tényleg bűnösök is. Nagy baj ez, és kénytelenek részt venni benne, mint a temetésen, akár rokonok vagy barátok, akár kedves nekik, akár nem, de akkor sem akarják kiállítani szégyenszemre, leköpni ezt a magányos embert. Habarov húzta a lágerigát, nem tett engedményt sem magának, sem a sitteseknek vagy a bakáknak. Mindenki lehúzta a lágerben a maga idejét, de ott, ahol magányosan meghalhattak volna, összezárva éltek, egymáshoz szorította őket a zsúfoltság, ami még a halottat se engedte volna eldőlni.

Csak télen tört rá a falura az álmos csönd és öntötte el a fehér, koszos nyugalom, amely álomba szenderítette Karabaszt. Ebben a hosszúra nyúló időszakban az emlékezetükbe vésődött, hogyan melegszik fel az élet, hogyan melegíti fel az efféle tűzhelymeleg. A százados belefeledkezett ebbe a melegségbe, amely kiégette sok egyéb sebét is.

Miután ilyen lendületesen lefestettük a lágerfalut, és ha lehetséges, most erről az elért magaslatról a mélyére igyekszünk hatolni, mint a kő, le kell pottyannunk a kaszárnya udvarára, az örökké részeg Ilja Peregudra, erre a nagydarab emberre, akit ha nem is veszel célba, akkor is őt találod el.

Ilja Peregud végigszolgálta már a században az összes kiüresedett helyet, az úgynevezett lerágott csontokat, azokat az apró, átmeneti beosztásokat, amelyek nem teszik az embert parancsnokká, hanem csak láthatatlan feladatot adnak neki – példának okáért, hogy számolja csak át a raktárban a lepedőket, nézzen csak utána, hogy megetessék az ólban a kutyákat. Ez szolgálatvezetői, írnoki és kutyakiképzői munka egyben, csakhogy Karabaszban mindig emberhiányban szenvedtek, úgyhogy az összes feladat Peregudra hárult, aki annak idején mint munkafelügyelő kukkantott be a századoshoz, és akit a százados úgy vitt be a századába, mint egy elárvult kölyköt. Ilja szíve és lelke vodkával működött. Mozogni viszont nem szeretett, hacsak meg nem rekedt részegen a kaszárnyaudvaron, és általában valamelyik szolgálati helyén, leginkább a raktárban lehetett megtalálni, mint barlangjában a medvét. Peregud egy sötét kamrában kapott elhelyezést, amelyet teljesen ki is töltött, mint egy koporsót. Ha az ember belépett, úgy botlott bele Iljába, mint egy halottba – csak ült ott, és úgy tűnhetett, hatalmas, bozontos feje mindjárt legördül a testéről, erről a nagy hegyről. A vitéz egyik karja, mely olyan, mint a hegyoldal, felemelkedett a levegőbe, és a félhomályban máris felhangzott a szomját oltó Ilja böfögése és megkönnyebbült sóhajtása. „Ki vagy te, tán kozák? – szegezte a belépőnek a kérdést Peregud, mert egyáltalán nem ismerte fel azt, aki érkezett. Aztán válaszolt is rá, amivel – mintha csak kifújta volna az ajtón a másikat – azonnal ki is tette a szűrét az érkezőnek: – Mert én kozák vagyok!”

Kell-e mondani, hogy Peregud a különféle beosztásaiban ördögöt se csinált, és nem is tudott volna tenni semmit azon kívül, hogy tiszteletet ébresztett maga iránt. Ilja a kutyákat nem etette meg, a lepedőket nem számolta át, észre sem vette őket. Attól a rendetlenségtől, amely a században miatta uralkodott, mindenki felvidult. Peregud egész életében nem bántott senkit, mert félt, hogy agyon találja ütni. Ha feldühítették, csak üvöltött fenyegetően: „Rajtam nevetsz, egy kozákon?!” Vagy elkomorodott, dühöngött, és mindenki szeme láttára egyetlen ökölcsapással lyukat ütött akármelyik falon, úgyhogy egy szempillantás alatt tiszteletet parancsolt maga iránt. Időnként azonban félelem fogta el, valahogy úgy, mint ahogy másoknak, mondjuk, eső előtt hasogat a csontjuk. Ezeken a napokon olyannyira megváltozott, hogy jártában-keltében mindenfelé azt mondogatta félénken: „Nem is vagyok én kozák, nem is vagyok kozák…” Egyszer az történt, hogy Peregudnak egy ilyen alkalommal odasúgták, hogy állítólag jön érte a „meseautó”. Ilja bevette magát egy priccs alá a körletben, a bakák pedig direkt ijesztgették: „Csak feküdj ott, lehet, hogy nem találnak meg”. És csak feküdt, meg se moccant, és elhitte, hogy mindez igaz.

A priccs alól akkor Vaszil Velicsko, a politikai tiszt húzta elő, aki mindig igazat mondott, és fellépett a gyámoltalanok védelmében.

Olyan ember volt, aki mindenkit meg akart menteni, és mindent a világon meg akart változtatni.

Karabaszba könnyű volt bekerülni, mint ahogy gödörbe is könnyen esik az ember, de nehéz volt kikecmeregni belőle. Még a bakák is – az elítéltekről nem is beszélve – meglógtak, elrejtőztek a sztyeppén, amikor ebbe az ezredbe sorozták be őket. Habarov is tudta ezt, és amikor váratlanul politikai tisztet küldtek neki az ezredtől, tartott tőle, nehogy az teljesen elveszett legyen, olyan, akinek nincs vesztenivalója. Velicsko mindjárt az első napon politikai foglalkozást tartott, a kaszárnyában mindenfelé plakátokat ragasztgatott ki, lózungokat festett fel, habár csak kevesen értették, mire is szólítanak fel a feliratok. Ez az ember vagy tettette magát, vagy nem hitte el, miféle sztyeppei pusztaságba száműzték. A százados még el is csodálkozott az ezredbéliek aljasságán: miért küldték ide ezt az együgyű embert, hagyták volna inkább maguk mellett, elröpködött volna ott a lózungjaival a stábnál, ezek meg fogták, és bedugták a pokol mélyébe. Később, amikor Habarov látta, hogyan indultak el a századnál a politikai foglalkozások, szerveződött meg a Komszomol-sejt, érkeztek a politikai információk, csak egyre jobban elkomorodott, és azt dörmögte: „Jaj, rossz vége lesz ennek, minek akar ez mindent megváltoztatni, csak még rosszabb lesz, mint volt, hiszen eléldegéltünk mi enélkül is”.

Velicsko minden magáról szóló elbeszélése csupa „meggyőződtem róla” típusú kijelentésből állt, ami „leküzdöttem” felkiáltásokkal váltakozott, habár egy és ugyanazon képet festettek: elkezdett valamit, aztán abbahagyta és másba fogott, és semmit sem fejezett be. Elbeszélései szerint még Istenben is hitt, aztán csalódott benne, és belevetette magát a testedzésbe, mert hinni kezdett a jégen vágott lékekben, az egészséges életmódban. „Meggyőződtem róla, hogy az ember képes rendelkezni önmagával, hogy kötelessége egészségesnek lenni és örülni az életnek, tudja, és elkezdtem leküzdeni magamat!” – hangoztatta Velicsko. Aztán ugyanilyen hévvel mesélte, hogyan csalódott a szervezete megedzésében, mert rájött, hogy előbb boldoggá és örömtelivé kell tenni minden ember életét. „Nem, én erről meggyőződtem, ez a legfontosabb, tudja, előbb fel kell építenünk a kommunizmust! Az ember rosszul érzi magát, amikor minden rossz körülötte, de együtt, közösen meg tudjuk változtatni a világunkat!” Az életútja a következőképpen nézett ki: az ezredklubban teljesített szolgálatot, mert jól tudott rajzolni, aztán kérte az átirányítását testedzőnek, majd kérte az áthelyezését a politikai osztályra agitproposnak – utána elküldték szolgálatra Karabaszba, valószínűleg azért, hogy soha senki a földkerekségen a hírét se hallja többé.

Az állomány megszerette a politikai tisztet. Habarov idegen volt a számukra – tőle vagy féltek, vagy tisztelték. Pereguddal jót lehetett inni, de úgy, mint egy idős nagybácsival. Velicsko viszont hozott magával plakátokat, lózungokat, és már az első napoktól kezdve együtt lógott az állománnyal, kezdetben még magázta is őket, mert a katonák azok az emberek voltak számára, akikkel az életet megváltoztatni remélte. És mivel kezdetben fontosnak tartotta, hogy mindenkit a maga hitére térítsen, létrejött közöttük az a különös, bensőséges viszony, ami nem lett volna lehetséges, ha azonnal mindent meg akart volna változtatni. Ha fáj a hasuk – menjenek csak Velicskóhoz, panaszolják el neki! Ha ki akarják önteni a lelküket – menjenek csak hozzá, meghallgatja őket akár éjszaka is! Vagy megjelent nála egy katona, átnyújtott neki egy kifakult fényképet, és teljes bizalommal azt kérte tőle: „Ez itt apám meg anyám, apámon itt orosz ing van, csináljon neki kabátot, meg anyámnak is jobb ruhát”. Mindenki kért tőle valamit – ki egyedülálló portrét, ki csoportképet, az egész századról, vagy a láger látképét, hogy maradjon emlék róla. Velicsko egyszerűen rajzolt, de egyúttal meg is szépítve. Az ilyen egyszerűen, képeslapszerűen megörökített tömény szépség meggyőzőbben hatott, mint maga a valóság.

Habár Habarov a politikai tisztet üres fecsegőnek tartotta, megnyugodott, mert megértette, hogy Velicsko igyekszik becsülettel az emberek javára tenni, és az sem baj, ha az igyekezete kevés haszonnal jár. De meg tudhat-e egyetlen ember mindent változtatni? Habarov és Velicsko között hamarosan olyan szívből jövő perlekedés támadt, amelyik szorosabbra fonta a kapcsolatukat, mint bármilyen vérátömlesztés. A százados örökkön tartalékolt, aztán hosszú időn át húzta a készletéből. Még ha mindenből volt is elegendő, akkor is rakott félre, mintegy várva a rosszat, előidézve a bajt. Világos, hogy az állománynak az efféle takarékosság a kedvét szegte, és elveszítette a jövőbe vetett hitét. A politikai tiszt ezt erősen bánta – úgyhogy hevesen neki is támadt a századosnak, mihelyt az elkezdett takarékoskodni. Hallgatag, időnként pedig akár hangos küzdelmük hónapokon át tartott, és a századosnak semmibe se került volna legyőzni a törékeny, álmodozó politikai tisztet, de látva a kétségbeesését és a fájdalmát, Habarov inkább meghátrált. És akkor még előmászott Peregud is, és nevetség tárgyává tette: „Idehallgass, Ivan, elég az éheztetésből, igaza van a politikai tisztnek. Te csak koplalj, ahogy akarsz, spórolj magadnak, de az embereket hagyd békén!” A gazdaságuk lezüllött. Ivan Jakovlevics már maga is fájdalommal szemlélte, miként szórja szét a politikai tiszt egyetlen napi kedvtelés miatt az ő szorgos hangyamunkája eredményét. Viszont hiába látta mindezt, valami oknál fogva alázatosan hallgatott. Velicsko, de ugyanúgy Peregud is csak kolonc volt a nyakán, és a gazdaság számára a legkisebb hasznot se hozta, de lássanak csodát: ez a kolonc a kapitánynak kellemesebbé tette az életét és könnyebbé a szolgálatát.

Hangosan egyikük sem ismerte be, hogy szüksége van a másikra, de ilyen – még ha néma – beismerés volt ennek a szentháromságnak a közös élete is, amelyet a századirodában rendeztek be. Habarov már rég beköltözött oda. Ugolpunktban fenntartottak egy különálló kőházat a lágerben dolgozók számára, ahol lehetett ágyat bérelni, de egy kis szobát öt ember között osztottak fel, és voltak közöttük családosok is. A százados úgy okoskodott, hogy nyugodtabban eléldegélhet az irodájában. Velicsko, miután belekóstolt a közös életbe a láger munkafelügyelőivel és egyszerű családjukkal, megkérte a kapitányt, hogy engedje be őt a kvártélyába. Később pedig Ilja, miután egyszer felfigyelt rá, hogy a századparancsnok meg a politikai tiszt közvetlenül mellette laknak, éjszakánként rendszert csinált belőle, hogy ott ragadt náluk vendégségben. A padlón vetettek ágyat neki, azzal meg is elégedett. Kituszkolni, vagyis megfosztani az elégedettségtől Habarovnak nem volt lelke, habár Ilja igencsak szűkössé tette a helyet, ráadásul még a beszélgetéseivel is megmérgezte – olyasfélékkel, amelyeknek nem volt se végük, se hosszuk.

Nehéz lett a levegő az irodában: úgy éltek, ahogy lélegeztek. Előfordult, hogy Habarov bánatában leitta magát, habár azt el se hinné az ember, hogy részegeskedésre tudná adni a fejét, mert ha ivott, azt is úgy csinálta, olyan szigorúan, mintha csak hosszú útra kísért volna el valakit. Ha Ivan Jakovlevics hirtelen lerészegedett, és aztán vég nélküli ivászatba fogott, akkor azt is csak mindig abban az időszakban, amikor kelletlen hétköznapjaiba bánatos pihenés, afféle fénysugár költözött be. A százados éppen az ilyen nyugodt időszakokban képzelte úgy, hogy az életéből az égvilágon semmi haszon sem származik. Részegen különben nem dülöngélt a század előtt – egyszerűen csak halálos álomba merült, vagyis úgy hevert az ágyon, hogy még a csizmáját se húzta le. Ilja úgy aludt a százados mellett a padlón, mint egy kutya, és bömbölésével elriasztott mindenkit, aki valamiért bejött hozzá. Ő volt az, aki naponta egyszer meglökdöste Ivan Jakovlevicset, hogy meggyőződjön róla, él-e még.

Habarov így aludt akár egy hétig is, aztán észbe kapott, hogy a gazdaság tönkremegy, és könnyedén abbahagyta az ivást egészen a következő tivornyáig.

Egyedül Velicsko volt, nevezzük úgy, józan életű. Viszont egy idő múlva ő is elkezdte rendszeresen leinni magát, mikor megpróbálta átnevelni, leszoktatni az ivásról Peregudot. Az meg csak ígérgette: „Ennyi, megfogadom, hogy többé egy csöppet se, itt pusztuljak el, ha igen. Úgyhogy gyere, igyunk még utoljára egy-egy pohárkával. Idehallgass, Vasziljok, ne sérts meg, igyunk az új életemre!” A politikai tiszt megkérdezte: „Becsszóra abbahagyod az ivászatot?” – „Egy kozák adja a szavát rá – vagy nem hiszel nekem?!” Velicsko elszégyellte magát, úgyhogy gyorsan ráállt, habár a vodka aztán úgy hókon vágta ezt a szegényt, akit legyengített a hosszantartó egészséges életmód, mint egy tölgyfahusáng.

Előfordult, hogy Velicsko és Peregud lázadozni és kiabálni kezdett: „A népnek nincs mit zabálni, nincs rend ebben az országban, tolvaj tolvaj hátán!” Habarov tartott az efféle beszélgetésektől, és észbe kapott: „Elég a hülyeségből, inkább igyunk egy keveset”. És ő maga is ivott. Habarov, miközben vodkával mosta el a veszélyes beszélgetéseket, gyakran megfeledkezett a mértékről, és hirtelen megint csak lerészegedett, és úgy szidalmazta a felső vezetést meg a rendszert, hogy még a politikai tiszt meg Ilja is hol belesápadt, hol belepirult, és úgy szaladgáltak ki az irodából, mint az eszeveszettek, mígnem Peregud direkt lefeküdt a padlóra aludni, és hangos horkolásba kezdett: vagy így akarta elnyomni a százados ordibálását, hogy mások meg ne hallják, vagy tényleg elaludt, és ez a horkolás már álmában érte, félelmében.

A százados csak arra volt képes, hogy abból szorítson ki valamit, amit vittek nekik, de nem volt semmi, amit, ha mégoly keveset is, a vezérkar tudta nélkül megszerezhetett volna maguknak. Velicsko egyre gyakrabban panaszkodott, kesergett. Ő, aki arról ábrándozott, hogy minden embert boldoggá tesz a földön, könnyekre fakadt elkeseredésében, hogy Karabaszban tetves lett, megpróbált mindenféle tudományos módszerrel megszabadulni a parazitáktól, melyek azonban azonnal rámásztak a többiekről.

Egyszer Velicsko elhalasztotta a politikai foglalkozást, és azt mondta: „Bocsássanak meg, hogy mindannyiukat becsaptam, mert feltettem ugyan a kérdéseket, de hamis válaszokat adtam rájuk.” Habarov örömmel váltotta fel a politikai foglalkozásokat gazdasági munkára, amely alól viszont a katonák könnyedén és a szokásos módon kibújtak. Velicsko, amint látta, hogy senki sem sajnálja, ami történt, még fájdalmasabbnak kezdte érezni karabaszi magányát. Csak a százados szerzett tudomást arról a jelentésről, amelyet a politikai tiszt írt, leszerelését kérve. Ugyanakkor mégiscsak megjött rá valahonnan az előre várható, aljas válasz: az öt évet, ami még hátra volt neki, le kellett töltenie – a rangjelzést viszont nem tudta leszedni, a szabályzat szerint ezért dezertőrnek minősült volna.

Az irodában lövés dördült, aztán sokáig hallatszott még vergődéshez hasonlatos zaj. A politikai tisztet életben találták. A szeme kiguvadt. Hangtalanul mozgatta húsos ajkát, mintha a golyó a padlóhoz szegezte volna; a szívénél fentebb lőtte mellbe magát, mintha mégse akart volna meghalni, vagy nem tudta volna pontosan, hol is található a szíve. A sebe – csak egy kis lyuk az egyenruháján – nem ijesztette meg az összeszaladt embereket. A százados csak később jelent meg az irodában, amikor Velicsko mozdulatlanul, kihűlve terült el a padlón; tényleg kinyúlt, és halálosan elcsendesedett.

Ivan Jakovlevics beszaladt a lágerbe, hogy segítséget kérjen a lágerkórházban. Sokáig odavolt; a zóna élte a saját életét a parancsnokságával és tilalmaival. A katonaorvos, akit a százados előkerített, és aki mindent és mindenkit cikornyás káromkodással illetett, olyannyira, hogy meglepő volt, hogy a környezete egyáltalán érti még, egy pillanat alatt munkához látott. A katonák szétszéledtek a zugaikba, és még azon a napon megtudták, hogy a lágerkórházban a politikai tiszt életét mégiscsak megmentették. Másnap reggel kocsi érkezett az ezredtől, és csak azok, akik az ügyeletnél ténferegtek, meg maga Habarov százados, aki véletlenül az őrszobán tartózkodott, látták Velicskót utoljára, amikor elvitték.

Az a hír járta, hogy Velicsko a katonai kórházban lábadozott, de úgy látszik, csak azért gyógyították meg, hogy utána elítéljék. Megérkezett Karabaszba az ezred különleges egységének parancsnoka, név szerint Szmersevics, egy kinézetre ellenszenves, nyilvánvalóan a jó kajáktól meg piáktól kigömbölyödött alak, aki mindezzel együtt kemény volt, mint egy kőtömb, a homloka alatt mélyen ülő, csillogó, fekete szemével, amellyel minden szégyenkezés nélkül, savanyú, elégedetlen pofát vágva fúrta át az embert, mint egy gyalult deszkát. Minden gesztusából az látszott, hogy az emberek semmit sem érnek neki. Ráadásul hiányzott a jobb kézfeje, a műkezét fél bőrkesztyű fedte. Ezzel a kesztyűvel úgy bánt, mint egy buzogánnyal: vagy hadonászott vele, vagy – kézfogás helyett – azonnal az ember orra alá dugta. Szmersevics a vallatáshoz tulajdonképpen nem értett, akárhogy is törte magát, hanem csak ránehezedett az emberre teljes álmatagságával, fenyegetőzött, minden oldalról szitkokat szórt és egész dézsányi pletykát löttyintett ki. „Kit fedezel? Ezt a szószátyár, szovjetellenes frátert? Ha a lábam elé került volna, még annak idején, ott az ezrednél eltapostam volna!”

Habarov csak hallgatott, Szmersevics pedig semmit sem tudott tenni a századossal, de azért megjegyezte magának, és búcsúzásképpen ezt mondta: „Büdös bogár vagy te, meglásd, bűzleni fogsz, ha agyonnyomnak”.

Aztán az ezrednél katonai bíróságot állítottak fel, ahol a már lefokozott és rokkanttá nyilvánított Vaszil Velicskót kizárták a pártból, és szabadságvesztésre ítélték. A sztyeppei századost is beidézték erre a tárgyalásra, hogy Karabaszban is tudják, milyen büntetés vár az efféle bűnözőkre, akik megtagadják a haza szolgálatát. Habarov nem jelent meg, életében első alkalommal nem teljesítette a parancsot. De nem lett belőle semmi baja. Lehet, hogy csak azért idézték be, hogy kipipálhassák. Vagy úgy számoltak, magától is megdöglik majd abban a pusztaságban.

Az ezrednél sajnáltak Velicsko helyett friss embert küldeni. Habarovnak pár kopejkával kiegészítették az illetményét, hogy töltse be az ő munkakörét is. A százados így aztán, mintha csak gúnyból, előléptetést kapott azzal, hogy kinevezték a saját politikai tisztjének. Terhesnek érezte ezt a beosztást – nem múlt el nap, hogy ne emlegette volna fel Velicskót. Ekkor kezdték el Peregudot is kínozni a félelmei – bebújt a raktárába, és egy ideje ki se jött onnan. Így maradt Ivan Jakovlevics Habarov teljesen egyedül.

Ivan Jakovlevics nem tudta, mit mondjon a politikai foglalkozásokon. Kínlódott. Életében mindössze egyetlen könyvet olvasott – még azokban a régi időkben, amikor fiatal volt, és Karagandában katonáskodott, törzsőrmesterként a hadtápnál, és a Pentagonban lakott, ahogy lehangoló jellege miatt az ottani tisztiszállót csúfolták. Itt szállt meg egyszer egy átutazó haditudósító a Dzserzsinyec című körzeti újságtól. Elitta a kiküldetési pénzét. Még az óráját is eladta, és azt is elitta. Aztán bekopogott az ajtókon, de nem mert kölcsönkérni, csak könyörgött, hogy legalább egy rubelért vegyék meg tőle ezt a könyvet. Habarov beengedte a haditudósítót a szobájába, elvette tőle a könyvet, hogy megnézze; az pedig mintha csak hozzánőtt volna a kezéhez – úgyhogy odaadta érte a rubelt. Aztán igen nagy becsben tartotta ezt a könyvet, mint olyan igazságot, amilyet ő maga saját magáról és ilyen szavakkal megírni nem tudott. Egyszer kipróbálta, és meggyőződött róla örökre, hogy nem megy neki. Felszerelkezett papírral, amit a kitalált rokonainak állítólagosan megírandó levelekhez kért – ezzel lágyította meg az ismerős írnoknőt, aki másra, mint jelentésre nem adott ki papírt. Kiválasztott egy szabadnapot. Leült, az első lapra felírta: „Ivan Habarov, az életemről”; és semmi más nem kerekedett ki belőle.

Nem vált meg egy fél életen át ettől a könyvtől, vitte magával, ahová vezényelték, márpedig a különösen kedves helyek maguktól az agyába vésődtek. Csakhogy amikor ellopták – nyilván a papírért –, nemhogy megtalálnia nem sikerült, de még egy másik ugyanilyet beszerezni sem tudott: nem jegyezte meg a címét, de még a szerzője nevét sem.

Hogy legyen mit átadnia a politikai foglalkozásokon, a százados mesélni kezdett az unatkozó állománynak, felidézve majdhogynem a könyv szavait: „Nincs semmi olyan, amitől a mi katonánk félne, úgyhogy ti se féljetek, amit pedig nem tudtok, azt tanuljátok meg. Az okos fejen egyetlen kutya gondolat se repül át, nem képes rá, lepottyan félúton.” De többre nem emlékezett a saját sóvárgásán kívül – hogy mindenkinek haszna származzék az életéből.

A századosnak már csak néhány éve maradt hátra a nyugdíjig. Valaha örült a gondolatnak, hogy a katonaság ilyen rövid, és ilyen hamar nyugalomba vonulhat. És amint az évek során a nyugdíj felé haladt, Ivan Jakovlevics mintha tudta volna, miért is kell élnie. A katonaságból azonban már rég nem volt hová visszatérnie. A százados az irodában rendezte be a szállását, étkezni is a kaszárnyában étkezett, a közös üstből – és hozzá is szokott ehhez. Bár tudta, hogy hamarosan leírják az ellátmányból, és kirakják a sztyeppére, Habarov mégis várta a nyugdíjat, de a maga különös hitével, amelynek értelmében egy hónapot legalább maradhat még megszolgált pihenőjén, aztán vagy egy hónapot hagyják még, hogy bent maradjon az irodában, akkor majd jól kialussza magát, elheverget, fellélegzik – és minden szenvedés nélkül meghal.

Miközben ezen gondolkodott, Habarov jó előre elkezdett sok mindent kitalálni. „Ahogy éltünk, úgy is fogunk élni – mondogatta fáradtan, ha az ezredtől kocsi érkezett, és csak amiatt zúgolódott, hogy a krumplit már megint kispórolták az ellátmányból. – Nos, ez a tartalék ahhoz éppenséggel elég lesz, hogy meg ne dögöljünk, de min fogunk élni, fiaim?”

Hogy mire megy el ez az undorító, kemény élet, mely mintha csak a lelkiismeret által lenne kimérve, már senki sem tudta. Az események mindent átalakítottak a világban, de a hírek a sztyeppére nem jutottak el, eltévelyedtek. Éppen ezért maga az út is, amely az elveszett falutól Karagandáig vezetett, a katonák számára hosszabbnak tetszett az életnél. És habár a faluba csak szokványos teherkocsi érkezett rajta, a katonák úgy vették körbe a rázkódástól elgyötrődött sofőrt, mint egy tengerentúli vendéget. De ez az ördögszekér se maradt sokáig a faluban: miután lepakolták, kiürítették, már nem is látták, olyan fürgén távozott. Krumplit viszont csak rothadtat hozott, úgyhogy a százados elgondolkodott: „Szóval, az ezredet csak rothadt krumplival látják el”.

Önmagát nem féltette, hiszen hamarosan úgyis nyugdíjba megy. De nyugodtabban feküdt volna Habarov a földben, ha tudta volna, hogy az ő élete is jelentett valami hasznot az emberek számára. Egyelőre azonban az ezredtől érkező szállítmány, majdhogynem a zsákok fele csupa rothadt, úgyhogy el is ásták távolabb, hogy ne bűzölögjön. Nem lehet megmondani, mennyit ástak el, talán egy egész kolhozra valót, mindenesetre abban az ismeretlen évben a sztyeppe egyik temetőjének sírhantján, melyet sűrűn benőtt az üröm, kihajtott egy krumpliszár. Az egyik kiéhezett kiskatona észrevette, és kiásta a bokrot, és rátalált a gyökerénél a még zöld gumókra. Mindez véletlenül derült ki. A kiskatona csak úgy nyersen befalta a krumplit. Később aztán el is kapta a hasmars. Találgatták, mi lehet vele. A századosnak elmesélte ugyan a krumplit, de Habarov nem hitte el, úgy vélte, titokban földet zabált, és mérgezést szimulál. A legény összegörnyedt, sűrű ragacsot okádott. Nevettek rajta, de aztán megtalálták a krumpliszárat. Észbe kaptak, hogy a kiskatona mégis igazat beszélt. A századost pedig mintha kicserélték volna.

Habarov elkezdett kijárni erre a helyre a sztyeppén. Leült a sírdombra, beszívta az üröm illatát, belebámult a kongó, üres messzeségbe. És így gondolkodott: mi lenne, ha tavasszal kertet alakítanánk ki itt a sztyeppén, és krumplit ültetnénk ide? Azt mondják, egyetlen szem krumpliból egész vödörre való lesz. A kazahoktól krumplit cserélünk húsra, aztán amikor a század meggazdagszik a krumpliból, mi magunk is állatot tenyésztünk. Talán nem is küldenek el nyugdíjba, hanem itt tartanak a gazdaság mellett, ha az hasznosnak bizonyul az emberek számára. Krumplival, hússal látná el az ezredet. Talán még deszkát is adnának, hogy saját házat építsen… És Ivan Jakovlevics elhatározta, hogy kivárja a következő szállítmányt – és amennyi krumplit csak kiutalnak nekik, azt mind el is ülteti. És amíg megnő, addig kihúzzák kásán, elkínlódnak marhafaggyún, valahogy majd csak kibírják.