TOM PERROTTA

a hátrahagyottak

TOM PERROTTA

a hátrahagyottak

Geopen Könyvkiadó

2014

A mű eredeti címe:

The Leftovers

Copyright © 2011 by Tom Perrotta

All rights reserved.

Borító: Cover Art © 2014 Home Box Office, Inc.

All Rights Reserved.

HBO® are service marks of Home Box Office, Inc.

Magyar fordítás © Szántó András, 2013

Kiadja a Geopen Könyvkiadó, 2013

Felelős kiadó: Babucs Éva

Felelős szerkesztő: Hajdu András

Borító-előkészítés: Geografika

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-615-5331-39-8

www.geopen.hu

Geopen a Facebookon

Ninának és Luke-nak

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szerencsésnek mondhatom magamat, amiért köszönetet mondhatok a szokásos gyanús személyeknek – Elizabeth Beier, Maria Massie, Dori Weintraub és Sylvie Rabineau –, amiért csatlakoztak hozzám ebben a Hirtelen Eltávozásban és útközben adott útmutatásaikért. És köszönet Marynek, Ninának és Luke-nak is minden egyes napért.

PROLÓGUS

LAURIE GARVEY NEM ÚGY NŐTT FEL, hogy higgyen az Elragadtatásban. Nem úgy nőtt fel, hogy bármiben is higgyen, kivéve magában a hit ostobaságában.

Agnosztikusok vagyunk, szokta mondani a srácainak, amikor még kicsik voltak, és meg kellett magukat határozniuk katolikus, zsidó és unitárius barátaiknak. Nem tudjuk, van-e Isten, és senki más sem tudja. Mondhatják, hogy tudják, de igazából nem tudják.

Először főiskolás gólyaként hallott az Elragadtatásról a Bevezetés a vallások világába című tantárgy óráin. A professzor által leírt jelenség számára viccnek tűnt, keresztények serege lebeg ki ruhájából, fölemelkedik házaik és autóik teteje fölé, hogy az égben Jézussal találkozzanak, mindenki más pedig tátott szájjal áll, azon tűnődve, hová tűnt az a sok jó ember. A teológia homályos maradt előtte, még az után is, hogy szövegkönyvében elolvasta a „Millennium előtti diszpenzacionalizmus” című fejezetben az Armageddonról, az Antikrisztusról és az Apokalipszis négy lovasáról szóló halandzsát. Vallásos giccsnek érezte, olyan vacaknak, mint egy fekete bársonyfestményt, olyan fantáziálásnak, amely olyanoknak vonzó, akik túl sok sült ételt ettek, elfenekelték a kölykeiket, és semmi gondjuk sem volt azzal az elmélettel, hogy szeretett Istenük a homokosok megbüntetésére találta fel az AIDS-et. Olykor a későbbi években észrevett valakit, aki egy repülőtéren vagy vonaton a Hátrahagyottak egyik könyvét olvasta, és szánalom hasított belé, sőt egy kis gyöngédség is a palimadár iránt, akinek nem akadt jobb olvasnivalója és egyéb teendője, csak itt üldögélve a világvégéről álmodozni.

És aztán megtörtént. A bibliai prófécia valóra vált, vagy legalábbis részben. Emberek tűntek el, világszerte egyszerre milliószámra. Ez nem valami ősi szóbeszéd volt – életre kelt halott a Római Birodalomban – vagy poros hazai legenda. A New York állam távoli északi részén aranytáblákat kiásó és egy angyallal társalgó Joseph Smith. Ez valódi volt. Az Elragadtatás saját városában történt, egyebek között legjobb barátnőjének lányával, miközben Laurie személyesen bent volt a házban. Isten befurakodása az életébe akkor sem lehetett volna világosabb, ha Ő egy égő azáleabokorból szólt volna hozzá.

Legalábbis az ember úgy gondolta volna. Mégis sikerült utána heteken-hónapokon át tagadnia a nyilvánvalót, kétségbeesetten visszhangozva azoknak a tudósoknak, írástudóknak és politikusoknak a szavait, akik azt bizonygatták, hogy annak, amit ők „Hirtelen Eltávozásnak” hívtak, az oka ismeretlen maradt, s óvták a közvéleményt, kerüljék az elhamarkodott következtetések levonását, amíg megjelenik az ügyben vizsgálatot folytató elfogulatlan kormánybizottság hivatalos jelentése.

– Valami tragikus történt – ismételgették a szakértők. – Elragadtatásszerű jelenség volt, de nem úgy néz ki, hogy ez Elragadtatás volt.

Érdekes módon ezen érv leghangosabb hirdetőinek némelyike maga is a keresztényekhez tartozott, akik kénytelenek voltak észrevenni, hogy az október 14-én eltűntek között sokan – hinduk és buddhisták, zsidók és moszlimok, ateisták és animisták, homoszexuálisok, eszkimók, mormonok és Zarathusztra-hívők vagy mi az ördögök voltak – nem fogadták el személyes megváltójuknak Jézus Krisztust. Ahogy meg lehetett állapítani, véletlenszerű begyűjtés volt, márpedig az Elragadtatás éppen véletlenszerű nem lehetett. Az egésznek a lényege az volt, hogy különválasszák a búzát és az ocsút, hogy megjutalmazzák az igaz hívőket, a világ többi részét pedig figyelmeztessék. Egy válogatás nélküli Elragadtatás egyáltalán nem Elragadtatás.

Tehát könnyű volt megzavarodni, feltenni a kezet és azt állítani, hogy az ember nem tudja, mi folyik. De Laurie tudta. A szíve mélyén, amint megtörtént, tudta. Őt hátrahagyták. Mindannyiukat. Nem számított, hogy Isten számára döntésének meghozatalában nem volt tényező a vallás – ha számított valamit, az még rosszabb, az inkább személyes elutasítás volt. Mégis inkább úgy döntött, figyelmen kívül hagyja ezt a tudást, száműzi agya valamelyik eldugott sötét zugába – azoknak a dolgoknak az alagsori tárolóhelyiségébe, amelyekre gondolni sem bírt –, ugyanoda, ahová az ember annak tudását rejti, hogy meg fogunk halni, hogy depresszió nélkül élhessük minden nap minden percét.

Ráadásul mozgalmas idő volt ez, az Elragadtatás utáni első hónapok, amikor Mapletonban beszüntették a tanítást, lánya egész nap otthon volt, s a fia is hazajött a főiskoláról. Vásárolni és mosni kellett, mint azelőtt, főzni és mosogatni. Emlékező szertartásokra is el kellett járni, diavetítéseket kellett összeállítani, könnyeket letörölni, és rengeteg fárasztó beszélgetést folytatni. Sok időt töltött szegény Rosalie Sussmannal, majdnem minden délelőtt meglátogatta, próbálta átsegíteni leírhatatlan gyászán. Néha eltávozott lányáról, Jenről beszélgettek – milyen édes lány volt, mindig mosolygott stb. –, de többnyire csak szótlanul üldögéltek együtt. Mélynek és helyénvalónak érezték a csöndet, mintha egyikük sem tudna semmit sem mondani, ami elég fontos lehetne a csend megtöréséhez.

A KÖVETKEZŐ ŐSZÖN KEZDTÉK őket a városban látni, fehér ruhás, azonos nemű párokban járkáló, folyton dohányzó embereket. Laurie néhányukat megismerte – Barbara Santangelo, akinek a fia az ő lányának volt az osztálytársa; Marty Powers, aki az ő férjével szokott softballozni, és akinek a felesége elment az Elragadtatással vagy mivel. Többnyire oda sem figyeltek senkire, de néha követték az embert, mintha felbérelt magándetektívként csinálták volna. Ha odaköszönt nekik az ember, csak kifejezéstelen tekintettel néztek, de ha valami lényegesebb kérdést tettek fel nekik, egy névjegyet nyújtottak át, amelynek egyik oldalára a következő üzenetet nyomtatták:

A BŰNÖS MARADÉK TAGJAI VAGYUNK. NÉMASÁGI FOGADALMAT TETTÜNK. ISTEN FÉLELMETES HATALMÁNAK ELEVEN EMLÉKEZTETŐJEKÉNT ÁLLUNK ÖN ELŐTT. ÍTÉLETE FEJÜNKRE SZÁLLT.

Kisebb betűkkel nyomtatva, a kártya másik oldalán egy webcím állt, amelyen további információt lehetett kérni: www.guiltyremnant.com

Furcsa ügy volt. Egy teljes év eltelt a katasztrófa óta; a túlélők vállalták a csapást, és meglepetésükre azon kapták magukat, hogy még mindig állnak, noha egyesek bizonytalanabban, mint mások. A dolgok próbaképpen, törékenyen kezdtek visszatérni a normális mederbe. Újra kinyitottak az iskolák, és a legtöbben visszatértek munkájukhoz. Hétvégéken a srácok a parkokban fociztak; halloweenkor néhány gyerek maskarában még házalni is elment. Érezhető volt a régi szokások visszatérése, az élet kezdte felölteni korábbi formáját.

De Laurie nem kapcsolódott be a programba. Rosalie gondozása mellett betegre aggódta magát saját srácai miatt. Tom visszament a főiskola tavaszi szemeszterére, de egy Szent Wayne nevű, magát valamiféle „gyógyító prófétának” kiadó alak befolyása alá került, hiányzott minden órájáról, és nem volt hajlandó hazamenni. Nyáron többször telefonált, hogy közölje anyjával, jól van, de nem árulta el, hol van és mit csinál. Jill depresszióval és poszttraumás stresszel küszködött – és ez természetes volt. Óvoda óta a legjobb barátnője volt Jen Sussman – de nem volt hajlandó erről Laurie-val beszélni vagy terapeutához menni. Közben a férje különösen feldobott volt, folyton csak csupa jó hírről beszélt. Fellendült az üzlet, remek az időjárás, hat mérföldet lefutott egy óra alatt, ha elhiszi az ember.

– Veled mi van? – szokta kérdezni Kevin, s egyáltalán nem zavartatta magát spandexgatyájában, vékony verítékréteg borította arca kicsattant az egészségtől. – Mit csináltál egész nap?

– Én? Segítettem Rosalie-nak az albumba képeket beragasztani.

Grimaszolt egyet, arcán elégedetlenség keveredett az elnézéssel.

– Még mindig azt csinálja?

– Nem akarja befejezni. Ma egy kis történelmet készítettünk Jen úszópályafutásáról. Az ember látja, ahogy évről évre felnőtt, a kék fürdőruhában változott a teste. Szívtépő.

– Hű. – Kevin jeges vizet töltött magának a hűtőbe szerelt automatából. Laurie látta, hogy nem figyelt rá, tudta, hogy Kevin hónapokkal korábban elvesztette érdeklődését Jen Sussman ügye iránt. – Mi van vacsorára?

LAURIE NEM mondhatta, hogy megrázta, amikor Rosalie bejelentette, hogy csatlakozik a Bűnös Maradékhoz. Roselie-t elbűvölték a fehér ruhát viselő emberek, amikor először látta őket, gyakran hangosan tűnődött, milyen nehéz lehet megtartani némasági fogadalmukat, különösen akkor, ha belefutnak egy régi ismerősbe, akit hosszú ideje nem láttak.

– Muszáj, hogy kiskaput találjanak ilyen esetben, nem gondolod?

– Nem tudom – felelte Laurie. – De kétlem. Azok fanatikusok. Nem szeretnek kivételt tenni.

– Még akkor sem, ha a saját fivérükről van szó, akivel húsz éve nem találkoztak? Még annyit sem mondhatnak neki, szia?

– Ne engem kérdezz. Őket kérdezd.

– Hogyan kérdezhetném őket? Nem szabad beszélniük.

– Nem tudom. Nézz utána a weboldalukon.

Rosalie azon a télen sokszor megnézte a weboldalukat. Szoros internetes barátságot kötött – a némasági fogadalom értelemszerűen nem terjedt ki az elektronikus kommunikációra – a külkapcsolati igazgatóval, egy kedves nővel, aki felelt minden kérdésére, és végigvette vele a kételyeit és fenntartásait.

– Connie a neve. Valamikor bőrgyógyász volt.

– Tényleg?

– Eladta a praxisát, és a bevételt odaadományozta a szervezetnek. Ezt sokan csinálják. Nem olcsó egy ilyen szervezetet fenntartani a víz színén.

Laurie olvasott egy cikket a helyi újságban a Bűnös Maradékról, így tudta, hogy legalább negyvenen éltek a Ginkgo Street-i „táborukban”, egy hat házból álló körzetben, amelyet a fejlesztő, egy Troy Vincent nevű gazdag ember íratott át a szervezet nevére, aki most egyszerű tagként, mindenféle különös kiváltságok nélkül él ott.

– Mi van veled? – kérdezte Laurie. – Eladod a házat?

– Nem rögtön. Van egy féléves próbaidő. Addig semmilyen döntést sem kell hoznom.

– Az okos.

Rosalie a fejét csóválta, mintha a saját bátorságán csodálkozna. Laurie látta, milyen izgatott most, hogy döntött életének megváltoztatásáról.

– Furcsa lesz állandóan fehér ruhát hordani. Kicsit szeretném, ha kék vagy szürke vagy valamilyen lenne. Nem nézek ki jól fehérben.

– Egyszerűen nem tudom elhinni, hogy elkezdesz dohányozni.

– Pfű – fintorgott Rosalie. A keményvonalas nemdohányzók egyike volt, olyan valaki, aki hevesen legyezgetett az arca előtt, ha egy égő cigaretta hat-hét méteres közelébe ért. – Na, azt meg kell szoknom. De ez olyan, mint egy szentség, tudod? Muszáj megtenned. Nincs más választásod.

– Szegény tüdőd.

– Nem élünk elég sokáig ahhoz, hogy rákot kapjunk. A Biblia azt mondja, hogy az Elragadtatás után csak hét év szenvedés következik.

– De ez nem az Elragadtatás volt – jelentette ki Laurie, legalább annyira magának, mint a barátnőjének. – Nem igazán.

– Velem kellene jönnöd. – Rosalie hangja lágyan és komolyan szólt. – Talán szobatársak lehetnénk, vagy valami.

– Nem tudok – közölte Laurie. – Nem hagyhatom itt a családomat.

Család; még attól is rosszul érezte magát, hogy hangosan kimondta a szót. Rosalie esetében nem beszélhettek családról. Évekkel korábban elvált, és Jen volt az egyetlen gyereke. Michiganben volt egy anyja és egy mostohaapja, Minneapolisban egy nővére, de nem sokat beszélt velük.

– Erre számítottam. – Rosalie lemondóan megvonta kicsit a vállát. – Csak gondoltam, megpróbálom.

EGY HÉTTEL később Laurie kocsival elvitte Rosalie-t a Ginkgo Streetre. Csodálatos nap volt, tele napfénnyel és madárdallal. Lenyűgözőek voltak a házak – szélesen elterpeszkedő háromszintes, koloniál stílusú házak félhektáros telken, amelyeket megépítésükkor egymillió dollárért vagy még többért adhattak el.

– Hű – mondta. – Elég puccos.

– Tudom. – Rosalie idegesen mosolygott. Fehérbe öltözött, s egy zömmel fehérneművel és tisztálkodószerekkel teli kis bőröndöt cipelt, meg az albumot, amelyikre olyan sok időt fordított. – Nem tudom elhinni, hogy ezt csinálom.

– Ha nem tetszik, csak hívj föl. Érted jövök.

– Szerintem rendben leszek.

Felmentek egy fehér ház lépcsőjén, a bejárat fölött a KÖZPONT felirat állt. Laurie nem léphetett be az épületbe, ezért a lépcső tetején egy öleléssel búcsúzott el barátnőjétől, majd nézte, ahogy Rosalie-t bevezeti egy sápadt, kedves arcú nő, aki akár Connie is lehetett, a hajdani bőrgyógyász.

Csaknem egy év elteltével tért vissza Laurie a Ginkgo Streetre. Az is egy tavaszi nap volt, kicsit hűvösebb, nem olyan napos. Ez alkalommal fehérbe öltözött, és kis bőröndöt vitt magával. Nem volt túl nehéz, csak alsónemű, egy fogkefe és egy album a családjáról gondosan összeválogatott képekkel, rövid vizuális története azoknak az embereknek, akiket szeretett és akiket hátrahagyott.

Első rész

HARMADIK ÉVFORDULÓ

HŐSÖK NAPJA

FELVONULÁSRA ALKALMAS NAP VOLT, napos, az évszakhoz képest meleg, az ég olyan, amilyennek a vasárnapi iskolák rajzain ábrázolják a mennyet. Nem sokkal korábban az emberek szükségét érezték volna, hogy így fecsegjenek idegesen az időjárásról: – Hé, mondták volna, lehet, hogy ez a globális fölmelegedés végül nem is olyan rossz! –, de manapság senki sem törődött nagyon az ózonrétegen tátongó lyukkal vagy a jegesmedvék nélküli világ szánalmasságával. Visszatekintve szinte viccesnek tűnt annyi energiát elemészteni valami távoli és bizonytalan dologra, egy ökológiai katasztrófára, amely a távoli jövőben vagy bekövetkezik, vagy nem, jóval az után, hogy az ember, annak gyerekei, és a gyerekek gyerekei már leélték a nekik kiszabott időt a földön, és eltávoztak oda, ahová az ember távozott, amikor mindennek vége lett.

Kevin Garvey polgármester az egész reggel óta marcangoló nyugtalanság ellenére azon kapta magát, hogy váratlanul nosztalgia tört rá, amint a Washington Boulevard-on a gimnázium parkolója felé sétált, ahol a felvonulóknak gyülekezniük kellett. Fél óra volt még a show kezdetéig. A teherautók indulásra készen felsorakoztak, a rezesbanda nekikészült a csatának, bégetés, tülkölés és fél szívvel előadott dobolás disszonáns nyitányával fűszerezve a légkört. Kevin Mapletonban született és nőtt fel, és muszáj volt visszaemlékeznie a július 4-i felvonulásokra, amikor még mindennek megvolt az értelme, a fél város felsorakozott a Main Street mentén, míg a másik fele – Little League-tagok, mindkét nemű cserkészek, a Külföldi Háborúk Veteránjai sántikálva, nyomukban a Ladies Auxiliary női kisegítőivel – végigmasírozott az út közepén, úgy integetve a nézőknek, mint akik meglepődtek, hogy ott látják őket, mintha ez valamiféle különös véletlen lett volna, nem pedig egy nemzeti ünnep. Legalábbis Kevin emlékezetében mindez lehetetlenül hangosnak, izgalmasnak és ártatlannak tűnt volna – tűzoltókocsik, tubák, ír sztepptáncosok, pálcapörgetők flitteres ruhákban, az egyik évben még egy fezt viselő Shriners-század is arra kószált derűs kisautóikkal. Utálna softballmérkőzések, szabadtéri főzőcske következtek, majd egy sor megnyugtató szertartás, amelynek csúcspontja a Fielding Lake fölötti nagy tűzijáték volt; elbűvölt arcok százai fordultak az ég felé, hangosan ámuldoztak a sötétséget megvilágító sistergő forgó kerekek és lassan kinyíló csillagok láttán, emlékeztetve rá mindenkit, kik is valójában, hol a helyük és miért jó mindez.

A mai esemény – a pontosság kedvéért: az Eltávozott Hősök Emlékének és Megidézésének Napja első éves rendezvénye – nem ilyesmi lesz. Kevin megérezte a komor hangulatot, amint a gimnáziumhoz érkezett, érezte az idejétmúlt gyász ködét és a légkört megnehezítő krónikus zavarodottságot, ami miatt az emberek sokkal halkabban beszélgettek és sokkal óvatosabban mozogtak, ahogy normálisan tennék egy nagy szabadtéri összejövetelen. Másfelől meglepte és örömöt szerzett neki a sokaság, tekintettel arra, hogy amikor először javasolták, a felvonulás ötlete hűvös fogadtatásban részesült. Egyes bírálók szerint rossz volt az időzítés („Túl korai!”, hajtogatták), míg mások azt sugallták, hogy egy október 14-ről való világi megemlékezés önfejű és valószínűleg istenkáromló dolog. Idővel elhalványultak ezek az ellenvetések, vagy azért, mert a szervezők jó munkát végeztek a kétkedők megnyerésében, vagy azért, mert az emberek általában kedvelik a felvonulásokat, függetlenül attól, milyen alkalomból tartják őket. Mindenesetre olyan sok mapletoni vállalta önként a felvonulást, hogy Kevin elgondolkozott, marad-e valaki, aki az út mentén éljenzi őket, amint a Main Streeten végigvonulnak a Greenway Parkhoz.

Egy pillanatig tétovázott a rendőrségi barikádok vonalán belül, összeszedte az erejét, mert tudta, hogy hosszú és nehéz nap előtt áll. Bármerre nézett, megtört embereket és a szenvedés új emlékeztetőit látta. Odaintett Martha Reedernek, az egykor beszédes hölgynek, aki a postahivatal egyik ablaka mögött stemplizte a leveleket; a nő szomorúan mosolygott, s úgy fordult, hogy Kevin jól láthassa a kezében lévő, otthon készített táblát. Hároméves lányunokájának plakátméretű fotója volt rajta, komoly arc, göndör haj és kicsit elgörbült szemüveg. ASHLEY, írta, KIS ANGYALKÁM. A nő mellett állt Stan Wasburn – egy nyugdíjas zsaru és Kevin egykori Pop Warner-edzője –, egy köpcös, nyak nélküli fickó, akinek pólója, amely ráfeszült tekintélyes sörpocakjára, mindenkit felszólított, hogy KÉRDEZZ ENGEM A FIVÉREMRŐL. Kevinre hirtelen rátört a késztetés, hogy lelépjen, hazafusson, és a délutánt súlyemeléssel töltse vagy a falevelek összegereblyézésével – akármilyen magányos és gondolkodást nem igénylő tevékenység megteszi –, de ez hamar elillant, mint egy csuklás vagy egy szégyenletes szexuális képzelgés.

Halkan, belenyugvóan sóhajtott egyet, majd bevonult a tömeg közé, kezeket rázogatott, neveket szólongatott, tőle telhetően a legjobban alakította a kisvárosi politikust. A Mapleton High egykori futballjátékosaként és jeles helyi üzletemberként – megörökölte és továbbfejlesztette a család szupermarket-méretű italáruházát, s tizenöt éves működése alatt megháromszorozta a jövedelmet – Kevin népszerű és gyakran látott alak volt a városban, de sosem fordult meg a fejében, hogy hivatali pozícióért induljon. Aztán, csak az előző évben, hirtelen eléje tettek egy kétszáz városi polgártársa által aláírt petíciót; az aláírók közül sokan jól ismerték őt: „Alulírottak ezekben a sötét időkben kétségbeesetten vezetésre vágyunk. Segít nekünk visszavennünk városunkat?” A kéréstől meghatottan és kicsit önmagát is elveszettnek érezve – néhány hónappal korábban kisebb vagyonért eladta az üzletet, és még nem gondolta ki, hogyan folytassa – elfogadta egy újonnan alakult politikai szervezet, a Reménykedő Párt polgármesteri jelölését.

Kevin földcsuszamlásszerű győzelmet aratott a választáson, elmozdítva helyéről Rick Malvernt, aki három terminuson át töltötte be közhivatalát, s aki elvesztette a szavazók bizalmát, miután le akarta égetni a saját házát egy általa „rituális megtisztulásnak” nevezett aktus keretében. Nem sikerült – a tűzoltóság ragaszkodott hozzá, hogy keserű ellenkezése dacára eloltsa a lángokat –, s e napokban Rick az első udvarban egy sátorban lakott, öt hálószobás viktoriánus házának elüszkösödött maradványai a háttérben magasodtak. Olykor-olykor, amikor Kevin korán reggel futni ment, összeakadt korábbi vetélytársával, amint az éppen kikászálódott a sátorból – a hajdan széles mellkasú ember csak csíkos bokszeralsóba öltözött –, és a két férfi feszélyezetten köszöntötte egymást a máskülönben csöndes utcán. Egy Hé, egy Helló, egy Mizújs?, csak azt jelezendő, hogy nincsenek rossz érzéseik.

Amennyire nem szerette új munkájának kézrázós, hátba veregetős részét, Kevin kötelességének érezte, hogy elérhetővé tegye magát választói számára, még a rögeszméseknek és elégedetlenkedőknek is, akik nyilvános rendezvényeken óhatatlanul előjönnek rejtekükből. A parkolóban elsőként Ralph Sorrento szólította meg, egy goromba vízvezeték-szerelő, aki átfurakodott egy csoport bánatos tekintetű, egyforma rózsaszín pólót viselő nő között, és közvetlenül Kevin útjába állt.

– Polgármester úr – szólt elnyújtott hangon, s úgy vigyorgott, mintha a címnek volna valami velejáró nevetséges eleme. – Reméltem, hogy összefutok magával. Sosem válaszol az e-mailjeimre.

– Jó reggelt, Ralph.

Sorrento karba fonta a kezét, és a mulatság és megvetés nyugtalanító elegyével szemében vizslatta Kevint. Nagy, sűrű testalkatú, kefefrizurás, tüskés kecskeszakállú férfi volt, olajfoltos munkásnadrágot és egy kapucnis dzsekit viselt. Kevin még ilyen korai órán is – nem volt még tizenegy óra – sört érzett a férfi leheletén, és látta, hogy az illető csak bajt keres.

– Csak hogy értsük egymást – jelentette ki természetellenesen hangosan Sorrento. – Nem fizetem meg azt a kurva pénzt.

A szóban forgó pénz egy százdolláros büntetés volt, amelyet azért róttak ki rá, mert lelőtt egy falka kóbor kutyát, amelyek besétáltak az udvarára. Egy beagle ott helyben meghalt, de egy juhász-labrador keverék, lábában egy golyóval, elbicegett, három háztömbön át vérnyomot húzott maga után, mielőtt összeesett a járdán az Oak Street-i Apró Rügyek Akadémiája közelében. Normál esetben a rendőrség nem jön túlságos izgalomba egy lelőtt kutyától – nyomasztó rendszerességgel fordul ez elő –, de a Rügyekben tanuló ifjak közül egy csoport tanúja volt az állat szenvedésének, és szüleik, gyámjaik panasza elvezetett Sorrento megvádolásához.

– Vigyázzon a szájára – figyelmeztette Kevin, kényelmetlenül tudatosult benne, hogy fejek fordultak feléje.

Sorrento a mutatóujját Kevin bordáihoz nyomta. – Betege vagyok annak, hogy azok a korcsok a füvemre szarnak.

– Senki sem szereti a kutyákat – törődött bele Kevin. – De legközelebb hívja ki az állatvédőket.

– Az állatvédőket. – Sorrento megvető nevetéssel ismételte a szavakat. Megint odabökött Kevin szegycsontjára, ujjhegye a csontba fúródott. – Szart se csinálnak.

– Kicsi a létszámuk. – Kevin mosolyt erőltetett az arcára. – Igyekeznek tőlük telhetően mindent megtenni egy rossz helyzetben. Mind így vagyunk. Biztos vagyok benne, hogy maga is megérti.

Mintha csak azt jelezné, hogy megértette, Sorrento enyhítette a Kevin mellkasára nehezedő nyomást. Közel hajolt, lehelete savanyú volt, hangja halk és bensőséges.

– Tegyen nekem egy szívességet, oké? Mondja meg a zsaruknak, ha a pénzemet akarják, jöjjenek és vegyék el. Mondja meg nekik, hogy a lefűrészelt csövű puskámmal fogom várni őket.

Mosolygott, próbált tökös fickónak mutatkozni, de Kevin látta a szemében a fájdalmat, az indulatosság mögötti kifejezéstelen, esdeklő tekintetet. Ha pontosan emlékszik, Sorrento egy lányát vesztette el, egy pirospozsgás, talán kilenc- vagy tízéves lányt. Tiffany vagy Britney, valami ilyesmi volt a neve.

– Át fogom adni. – Kevin gyengéden megveregette a vállát. – Most menjen haza kicsit lepihenni.

Sorrento rácsapott Kevin kezére.

– A francba, ne nyúljon hozzám.

– Bocsánat.

– Csak mondja meg nekik, amit magának mondtam, oké?

Kevin megígérte, hogy megmondja, majd elsietett, próbált nem törődni a rettegéstől a torkában hirtelen kialakult gombóccal. Néhány szomszédos várostól eltérően Mapletonban sosem fordult elő, hogy valaki rendőrök által követett volna el öngyilkosságot, de Kevin úgy érezte, Sorrento legalábbis képzeletben foglalkozik a gondolattal. Terve nem tűnt különösebben kigondoltnak – a rendőröknek nagyobb dolgokkal kell törődniük, mint egy állatkínzásért meg nem fizetett büntetés –, de számtalan módja akadt annak, hogy összeütközést provokáljon ki az ember, ha valóban eltökélte magát. Szólnia kell a rendőrfőnöknek, legyen rá gondja, hogy a járőrök tudják, mivel van dolguk.

E gondolatokkal lefoglalva Kevin nem vette észre, hogy egyenesen a korábban a Zion Bible Church lelkészeként dolgozó Matt Jamison tiszteletes felé tartott, mígnem már késő volt, hogy kitérő műveletet tegyen. Csak arra futotta, hogy fölemelje mindkét kezét hiábavaló próbálkozásként, hogy kivédje a lelkész által az arcába hajított pletykalapot.

– Fogja – mondta a tiszteletes. – Van benne egy olyan cikk, amitől kettéáll a füle.

Nem látva semmilyen kegyes kiutat, Kevin vonakodva kézbe vette a hírlevelet, amelynek ez a hangzatos, de ormótlan címe volt: „OKTÓBER 14. NEM AZ ELRAGADTATÁS VOLT!!!”, a címlap dr. Hillary Edgersnek, a közkedvelt gyerekorvosnak a fotóját közölte, aki három évvel korábban eltűnt, nyolcvanhét másik helybeli lakossal és világszerte névtelen milliókkal együtt. LELEPLEZŐDTEK AZ ORVOS BISZEXUÁLIS FŐISKOLAI ÉVEI! – harsogta a szalagcím. A cikk alatti keretes idézet így szólt: – Teljes mértékben úgy gondoltuk, hogy meleg volt – tárja fel egy korábbi szobatárs.

Kevin ismerte és csodálta dr. Edgerst, akinek ikerfiai egyidősek voltak az ő lányával. A doktornő hetente két estén önkéntesen dolgozott a város szegény gyerekeinek ingyenes klinikáján, előadásokat tartott a PTA-ban (szülői munkaközösségben) olyan témákban, mint „Fiatal sportolók agyrázkódásának hosszú távú hatásai” és „Hogyan ismerjük fel az étkezési rendellenességet”. Emberek ragadták meg folyton a ruháját futballpályákon és bevásárlóközpontokban, orvosi tanácsokra vadásztak, de sosem látszott rajta neheztelés, még csak enyhe türelmetlenség sem.

– Jézusom, Matt. Szükség van erre?

Jamison tiszteletes elámult a kérdésen. Ápolt, hirtelenszőke, negyven körüli férfi volt, de az utóbbi időben az arca megereszkedett és táskás lett, mintha gyorsított menetrend szerint öregedne.

– Ezek az emberek nem voltak hősök. Abba kell hagynunk, hogy hősként kezeljük őket. Úgy értem, ez az egész felvonulás…

– A nőnek gyerekei voltak. Nem kell, hogy olyasmiről olvassanak, kivel feküdt le a főiskolán.

– De ez az igazság. Nem bújhatunk el az igazság elől.

Kevin tudta, fölösleges vitáznia. Ahogy mondják, Matt Jamison tisztességes fickó volt, de elvesztette a tartását. Sok odaadó keresztényhez hasonlóan mélyen megsebezte a Hirtelen Eltávozás, gyötörte a félelem, hogy eljött és elmúlt az Ítélet Napja, és ő hiányzónak találtatott. Míg néhányan az ő pozíciójában kettőzött jámborsággal feleltek, a tiszteletes ellenkező irányba indult; dühösen felvállalta az Elragadás tagadásának ügyét, annak szentelve életét, hogy bebizonyítsa: azok az emberek, akik október 14-én levetették földi láncaikat, se nem voltak jó keresztények, sem pedig különösebben erényes egyének sem. Ennek folyamán makacs oknyomozó újságíróvá és utálatos figurává vált.

– Rendben – dünnyögte Kevin, félbehajtva és a farzsebébe gyömöszölve a hírlevelet. – Majd megnézem.

TIZENEGY UTÁN pár perccel indultak el. Egy rendőrségi motoros konvoj ment elöl, nyomukban egy kisebb sereg teherautóval, amelyek változatos polgári és kereskedelmi szervezeteket képviseltek, többnyire olyan régi támogatók, mint amilyen a Nagy Mapletoni Kereskedelmi Kamara, a kábítószer-használat elleni neveléssel foglalkozó D.A.R.E. helyi részlege és az Idős Polgárok Klubja. Egy pár élő bemutatót tartott: az Alice Herlihy Táncintézet tanulói óvatos szvinget adtak elő egy hevenyészett színpadon, miközben a Devlin Brothers Harcművészeti Iskola karatés srácainak tánckara fergetegesen egyszerre hangzó nyögések kíséretében ütéseket és rúgásokat mutattak be az ég felé. Egy alkalmi megfigyelőnek mindez ismerős lehetett volna, nem sokban különbözött más felvonulásoktól, amelyek az utóbbi ötven évben végighaladtak a városon. Csak a sor végén haladó utolsó jármű kínált volna változást: fekete drapériába burkolt, lapos platójú teherautó, rajta egy teremtett lélek sem utazott, üressége erőteljes és önmagáért beszélő volt.

Kevinnek polgármesterként a menet nyomában haladó két díszjármű egyikén kellett utaznia, egy kis Mazdában, amelyet Pete Thorne, a barátja és volt szomszédja vezetett. Második helyen gördültek, tíz méterrel egy Fiat Spider mögött, amely a nagy ceremóniamestert, egy csinos, de törékeny külsejű, Nora Durst nevű nőt szállította, aki október 14-én az egész családját elveszítette – a férjét és két fiatal srácát –, amit széles körben a legsúlyosabb tragédiának tartottak Mapletonban. Jelentések szerint Nora aznap korábban kisebb pánikrohamot kapott, azt állította, hogy szédül, émelyeg, és haza kell mennie, de nővérének és egy, az ilyen esetekre felkészülve kéznél lévő önkéntes gyásztanácsadó segítségével túljutott a válságon. Most rendben lévőnek látszott a Spider hátsó ülésén, ide-oda fordult, sápadtan felemelte a kezét, hogy viszonozza az út mentén összegyűlt nézők szórványosan felcsattanó tapsát.

– Nem rossz létszám! – jegyezte meg fennhangon Kevin. – Nem számítottam ilyen sok emberre!

– Tessék? – üvöltötte a válla fölött Pete.

– Felejtsd el! – kiáltotta vissza Kevin, felismerve, hogy reménytelen túlharsognia a rezesbandát. A kürtösök szólama rátapadt az ütközőjére, a „Hawaii Five-O” szertelen változatát játszották olyan sokáig, hogy kezdett arra gondolni, csak ezt az egyetlen számot ismerik. A temetési tempó miatt türelmetlenkedve a muzsikusok előrenyomultak, röviden megelőzték az autóját, majd hirtelen visszahátráltak, kétségtelenül felfordulást keltve a hátul haladó komor menetben. Kevin elfordult az ülésen, a zenészeken túl próbálta megnézni a felvonulókat, de eltakarta előle a kilátást vörösesbarna egyenruhák, felfújt, komoly fiatal arcok és a napfényben aranyosan csillogó rézhangszerek sűrűje.

Ott hátul megy, gondolta, az igazi felvonulás, amilyent még senki sem látott, hétköznapi emberek százai sétáltak kis csoportokban, néhányan táblákat tartottak, mások egy elvitt barát vagy családtag képével díszített pólóban. Látta ezeket az embereket a parkolóban röviddel azután, hogy beálltak saját szakaszaikba, és a látványuk – felfoghatatlan méretű bánatuk – megrázta őt, alig tudta elolvasni a tábláikon szereplő neveket: Október 14. Árvái, Gyászoló Házastársak Koalíciója, Eltávozott Gyerekek Anyjai és Apjai, Megfosztott Testvérek Hálózata, Mapleton Emlékezik Barátaira és Szomszédjaira, A Myrtle Avenue Túlélői, Shirley De Santos Tanítványai, Nekünk Hiányzik Bud Phipps és így tovább. Részt vett néhány nagyobb egyház is – a Bánatos Miasszonyunk, a Temple Beth-El és a St. James Presbyterian elküldte teljes kontingensét –, de hátul elakadtak, mintha meggondolták volna magukat, éppen a mentő járművek előtt.

A MAPLETON CENTER zsúfolva volt támogatókkal, az utcát virágokkal szórták tele, amelyek közül sokat teherautó-kerekek zúztak szét, és hamarosan szét fogják taposni őket. A nézők nagy része középiskolás srác volt, de Kevin lánya, Jill és a legjobb barátnője, Aimee nem volt közöttük. A lányok mélyen aludtak, amikor eljött hazulról – szokás szerint túl későig maradtak fenn –, s Kevint nem vitte rá a szíve, hogy felébressze őket, s lelkiereje sem volt Aimee-hez, aki ragaszkodott hozzá, hogy bugyiban és leheletvékony felsőben aludjon, s emiatt nemigen tudott hová nézni. Az utóbbi félórában kétszer is hazatelefonált, bízva benne, hogy a csöngetés felkölti őket, de a lányok nem vették fel.

Ő és Jill hetek óta vitatkoztak már a felvonulásról, azon a bősz, félig komoly módon, ahogy életük minden fontos kérdését intézték. Bátorította a lányát, hogy vonuljon fel eltávozott barátnője, Jen tiszteletére, de Jillt nem hatotta meg.

– Találd ki, apa, mi van. Jent nem érdekli, vonulok-e vagy sem.

– Honnan tudod?

– Elment. Szarik mindenre.

– Lehet – mondta. – De ha még mindig itt van, csak mi nem láthatjuk?

Jill mintha mulatott volna ezen a lehetőségen. – Az szívás lenne. Valószínűleg egész nap két kézzel hadonászik, hogy felhívja a figyelmünket. – Jill végignézett a konyhán, mintha a barátnőjét keresné. Hangosan beszélt, amivel egy félig süket nagyszülőt is megszólíthatott volna. – Jen, ha itt vagy, sajnálom, hogy semmibe veszlek. Segítene, ha meg tudnád köszörülni a torkod vagy valami.

Kevin visszafojtotta ellenkezését. Jill tudta, hogy ő nem szereti, ha a hiányzókkal viccelődik, de azzal semmit sem érne el, ha századszor szólna neki.

– Édesem – mondta halkan –, a felvonulás értünk van, nem értük.

Jill egy mostanában tökéletesített pillantással nézett rá – a teljes értetlenséget a lehető legapróbb női elnézés enyhítette. Még rafináltabb lett volna, ha még lett volna egy kis haja és nem hordaná azt a szemkihúzót.

– Árulj el valamit – kérte Jill. – Miért számít ez annyit neked?

Ha Kevinnek lett volna erre a kérdésre jó válasza, boldogan előadta volna. De igazság szerint igazából nem tudta, miért számít olyan sokat, miért nem adja meg magát a felvonulás dolgában, ahogy minden egyéb esetben megtette, amikor az elmúlt évben huzakodtak: a kijárási tilalom, a fej borotválása, bölcs dolog-e olyan sok időt tölteni Aimee-vel, éjszakai iskolai bulizás. Jill tizenhét éves, ezt megértette, és valami visszavonhatatlan módon ellibegett az ő körülötte forgó röppályáról, és azt csinál, amit akar, amikor csak akarja, függetlenül az ő apai óhajaitól.

Kevin mégis komolyan azt akarta, hogy vegyen részt a felvonuláson, valami apró módon mutassa ki, hogy még mindig elismeri a család és a közösség igényeit, hogy még szereti és tiszteli az apját, és megtenné, amivel boldoggá teheti. Jill tökéletesen megértette a helyzetet – Kevin is tudta ezt –, de valamilyen okból nem bírta magát rávenni az együttműködésre. Ez persze fájt Kevinnek, de ha érzett is haragot a lánya iránt, azzal automatikus bocsánatkérés társult, magában elismerte, mi mindenen ment keresztül Jill, és ő milyen kicsit tudott segíteni neki.

Jill szemtanú volt, s nem volt Kevinnek pszichológusra szüksége annak megállapításához, hogy ezzel Jill egész hátralévő életében küzdeni fog. Jill és Jen együtt lófrált október 14-én, két vihorászó fiatal lány ült egymás mellett egy padon, perecet majszoltak, és egy laptopon egy YouTube-videót néztek. Aztán, egy egérkattintásnyi idő alatt, egyikük eltűnt, a másik pedig üvöltött. És a következő hónapokban, években továbbra is eltűntek körülötte, ha nem is olyan drámai módon. Bátyja elment főiskolára, és sosem jár haza. Anyja kiköltözik a házból, némasági fogadalmat tesz. Csak az apja marad, egy megzavarodott férfi, aki próbál segíteni, de sosem sikerül neki a megfelelő dolgokat mondania. Hogyan is sikerülhetne, amikor ugyanolyan elveszett és nyomokat nem találó, mint ő?

Kevint nem lepte meg, hogy Jill mérges vagy lázadó, vagy depressziós. Minden joga megvan ezekre és egyebekre is. Egyedül az lepte meg, hogy Jill még mindig ott volt körülötte, még mindig megosztotta vele a házat, holott könnyedén leléphetett volna a mezítlábasokkal, vagy felpattanhatott volna egy ismeretlenbe tartó Greyhound autóbuszra. Sok kölyök megtette. Jill másnak látszott, persze, kopasznak és zavarodottnak, ahogy azt akarta, hogy teljesen idegen emberek pontosan megértsék, hogyan érez. De néha, amikor mosolygott, Kevinnek az az érzése támadt, hogy valahol mélyen még a lányában benne él az igazi énje, s mindennek ellenére még rejtélyes módon érintetlen. Ezt a másik Jillt – akivé válni sosem adódott igazi lehetősége – remélte megtalálni a reggelizőasztalnál ezen a reggelen, nem az általa túl jól ismert valóságost: az ágyon összegömbölyödő lányt, aki olyan piásan vagy feldobottan jött haza, hogy az előző éjszakai smink lemosásával sem bajlódott.

Arra gondolt, újból telefonál, ahogy közeledtek a Lovell Terrace-hoz, az előkelő zsákutcához, ahová öt évvel korábban a családjával beköltözött. Ez a körzet most ugyanolyan távolinak és képzeletbelinek tűnt, mint a desszkorszak. Bármennyire vágyott is Jill hangjára, saját illemtudása visszatartotta. Nem gondolta helyénvalónak, hogy a felvonulás közepén a polgármester telefonon cseveg. Egyébként is, mit mondana?

Szia, édesem. Épp most megyek az utcánknál, de nem látlak…

MÉG MIELŐTT ELVESZÍTETTE azok javára a feleségét, Kevin kelletlen tisztelettel viseltetett a Bűnös Maradék iránt. Két évvel ezelőtt, amikor először feltűntek radarernyőjén, tévesen egy ártalmatlan Elragadott-kultusznak tartotta őket, szeparatista fanatikusok csoportjának, amely nem akart többet, mint hogy hagyják őket nyugodtan gyászolni és békében meditálni a második eljövetelig, vagy mire is vártak (Kevin még mindig nem volt tisztában a teológiájukkal, és abban sem volt biztos, hogy ők maguk tisztában vannak-e vele). Még valami olyan érzés is kialakult benne, hogy Rosalie Sussman megnyugvásra talált a hasonlóan megszakadt szívű emberek soraiba lépve, a világtól visszavonulva és némaságot fogadva.

Akkoriban a BM mintha a semmiből pattant volna elő, spontán helyi reagálás egy példátlan tragédiára. Időbe telt, amíg rájött, hogy az egész országban hasonló csoportok alakulnak, laza országos hálózattá állva össze, minden csatlakozónak azonosak az alapvető irányelvei – fehér öltözék, cigaretta és kéttagú megfigyelőcsapatok –, de szervezett felügyelet vagy külső beavatkozás nélkül szabályozzák magukat.

Szerzetesi külseje ellenére a Mapletoni Káptalan hamar elárulta, hogy becsvágyó és fegyelmezetlen szervezet, amelynek ínyére van a polgári engedetlenség és a politikai színtér. Nemcsak az adók és közműdíjak befizetését tagadták meg, de fittyet hánytak egy sor, a Ginkgo Street-i ingatlanra vonatkozó helyi rendeletre is, tucatnyi embert bezsúfoltak az egy család részére épített otthonokba, szembeszegültek bírósági utasításokkal és árverési figyelmeztetésekkel, barikádokat építettek a hatóságok távoltartására. Ennek következménye összetűzések sorozata lett, amelyek közül az egyik egy BM-tag agyonlövésével végződött, aki egy házkutatási parancs végrehajtásával próbálkozó rendőrtiszteket kődarabokkal dobált meg. A Bűnös Maradék iránti rokonszenv felszökött az elfuserált razzia után, s ez a rendőrfőnök lemondásához és Malvern polgármester támogatásának nagymérvű csökkenéséhez vezetett; ők ketten adtak engedélyt a műveletre.

Hivatalba lépése óta Kevin minden tőle telhetőt megtett a szekta és a város közötti feszültség enyhítéséért, egy sor olyan megállapodásról tárgyalt, amely megengedte a BM-nek, hogy többé-kevésbé kedve szerint éljen, cserében a névleges adók megfizetéséért és bizonyos világosan meghatározott helyzetekben a rendőrségi és mentőautók bejutásának lehetővé tételéért. A tűzszünet tartósnak látszott, de a BM bosszantóan kiszámíthatatlan maradt, esetleges időközönként felbukkant, hogy zavart és nyugtalanságot keltsen a törvénytisztelő polgárok között. Az idén az első tanítási napon több fehérbe öltözött felnőtt ülősztrájkba fogott a Kingman Általános Iskolában, egy egész délelőttre elfoglaltak egy másodikos tantermet. Pár héttel később egy másik csoportjuk egy meccs közben bevonult a gimnázium futballpályájára, lefeküdtek a gyepre, amíg erőszakosan el nem távolították őket a dühös játékosok és nézők.

A HELYI HIVATALOSSÁGOK hónapok óta azon tanakodtak, vajon mit tesz a BM a hősök napja ünnepségének elrontására. Kevin két olyan tervezési értekezletet ült végig, amelyen részletesen megvitatták a témát, és átvizsgáltak több lehetséges forgatókönyvet. Egész nap várta, hogy lépjenek, furán keveredett benne a rettegés és a kíváncsiság, mintha a rendezvény mindaddig nem lenne teljes, amíg szét nem rombolják.

De sor került a felvonulásra, lezajlott nélkülük, és a végéhez közeledett a megemlékező szertartás. Kevin a Greenway Parkban koszorút helyezett el az Eltávozottak emlékművének lábához, a hátborzongató bronzszobrot az egyik gimnáziumi tanár készítette. Meglepett anyja karjából ellebegő, a mennybe emelkedő csecsemőt akart ábrázolni, de valami félresikerült. Kevin nem volt műkritikus, de mindig úgy látta, hogy a csecsemő zuhan a felemelkedés helyett, az anya pedig képtelen elkapni.

Gonzalez atya áldása után egy pillanatnyi csönddel emlékeztek a Hirtelen Eltávozás harmadik évfordulójára, amit a templomi harangok zúgása követett. Nora Durst beszéde volt az utolsó programpont. Kevin néhány más előkelőséggel együtt a hevenyészett pódiumon ült, és emlékezete szerint kicsit izgatott volt, amikor az asszony a pódiumra lépett. Tapasztalatból tudta, milyen ijesztő lehet egy beszéd elmondása, mennyi ügyességet és magabiztosságot követelt az, hogy akár egy feleekkora hallgatóság figyelmét megragadja.

De hamar rájött, hogy alaptalan az aggodalma. A nézők elcsitultak, amikor Nora megköszörülte a torkát, és átlapozta jegyzeteit. Nora szenvedett – ő volt A Nő, Aki Mindent Elveszített –, és szenvedése tekintélyessé tette. Nem kellett megdolgoznia senki figyelméért vagy tiszteletéért.

Ráadásul Nora őstehetségnek bizonyult. Lassan és tisztán beszélt – mesteri szónoklat volt, de meglepően sok szónok kihagyta ezt a napot –, éppen elég elakadás és habozás volt benne, hogy ne látszódjon kicsit túlfényezettnek. Segített az is, hogy vonzó, magas, jó alakú nő, lágy, de nyomatékos hanggal. Hallgatóságának többségéhez hasonlóan ő is egyszerű ruhát viselt, s Kevin azon kapta magát, hogy picit túl sóváran bámulja a varrást a nő farmernadrágja hátsó zsebén, amely olyan kényelmesen illett rá, amilyent ritkán lát az ember hivatalos kormányzati rendezvényeken. Mint észrevette, Nora teste meglepően fiatalos egy harmincöt éves nőhöz képet, aki két srácot is szült. Elveszített két srácot, jutott eszébe, s kényszerítette magát, hogy emelje fel az állát, és összpontosítson valami illendőbbre. A legkevésbé arra vágyott, hogy a The Mapleton Messenger címlapján ott lássa a polgármester színes fényképét, amint egy gyászoló anya fenekével szemez.

Nora azzal kezdte, hogy eredetileg a beszéd úgy fogant meg benne, mint élete legeslegjobb napjának ünnepi beszéde. A szóban forgó nap csak pár hónappal október 14. előtt volt, egy üdülés alatt, amit a család a jerseyi tengerparton töltött. Semmi különös sem történt, és akkoriban nem is fogta fel teljesen saját boldogságát. A felismerés csak férje és gyerekei eltávozása után hasított belé, és bőven kijutott neki az álmatlan éjszakákból, amelyeken felmérte mindazt, amit elveszített.

Kellemes késő nyári nap volt, mesélte, meleg, enyhén szellős, de olyan ragyogó, hogy folyton napernyőre kellett gondolnia. Valamikor délelőtt a gyerekei – Jeremy hatéves volt, Erin négy; ennél idősebbek nem is lettek – homokvár építésébe kezdtek, olyan komoly lelkesedéssel végezték munkájukat, amilyent a gyerekek olykor a legjelentéktelenebb feladatokban tanúsítanak. Nora és a férje, Doug a közelben egy pokrócon ült, egymás kezét fogták, nézték a kis komoly munkásokat, amint a víz széléhez szaladnak, megtöltik műanyag vödreiket nedves homokkal, majd visszacammognak, fogpiszkáló vékonyságú karjuk megfeszül a nehéz teher alatt. A gyerekek nem mosolyogtak, de arcuk ragyogott a boldog céltudatosságtól. Az általuk épített erőd meglepően nagy és részleteiben kidolgozott volt; órákon át lekötötte őket.

– Nálunk volt a videokameránk – folytatta Nora. – De valamilyen okból nem gondoltunk rá, hogy bekapcsoljuk. Bizonyos mértékig örülök neki. Mert ha videón megvolna az a nap, állandóan azt nézném. A televíziókészülék előtt vesznék el, amint újra meg újra visszatekerem.

Arra a napra emlékezve valahogy eszébe jutott egy másik nap, egy múlt márciusi borzalmas szombat, amikor az egész család ágynak dőlt egy gyomorrontástól. Úgy festett, ahányszor felbukkant az ember, valaki más hányt éppen, és nem mindig a vécébe. A ház bűzlött, a gyerekek sírtak, a kutya vonyított, amiért nem engedték be. Nora nem tudott felkelni az ágyból – lázas volt, hol magához tért, hol kábulatba esett –, és Doug sem volt jobban. Délután volt egy rövid időszak, amikor azt gondolta, meg fog halni. Amikor megosztotta férjével ezt a félelmét, a férfi egyszerűen csak bólintott, és annyit mondott: – Oké. – Olyan betegek voltak, még arra sem volt érkezésük, hogy felvegyék a telefont, és segítséget hívjanak. Valamikor este, amikor köztük feküdt Erin a rászáradt hányástól ropogós hajjal, besétált Jeremy, és sírva a lábára mutatott. Woody a konyhába kakilt, mondta. Woody kakilt, én meg beleléptem.

– Pokoli volt – mesélte tovább Nora. – Ezt mondogattuk egymásnak. Ez igazi pokol.

Természetesen túlestek rajta. Pár nappal később mindenki újból egészséges volt, és a házat is többé-kevésbé rendbe tették. De attól fogva úgy utaltak a Családi Maratoni Okádásra mint életük mélypontjára, az összeomlásra, amely mindent más megvilágításba helyezett. Ha víz öntötte el a pincét vagy Norát tilosban parkolásért megbüntették, vagy Doug elvesztett egy ügyfelet, mindig képesek voltak emlékeztetni egymást, hogy a dolgok lehettek volna még rosszabbak.

– Nos – mondogattuk –, legalább nem olyan rossz, mint amikor mindannyian megbetegedtünk.

Nora beszédének körülbelül ennél a pontjánál végül megjelentek a Bűnös Maradékok, egy tömegben jöttek elő a park nyugati oldalát határoló kis erdőfoltból. Talán húszan voltak, fehér ruhában, lassan haladtak az összegyűltek felé. Eleinte szervezetlen népségnek látszottak, de ahogy lépkedtek, horizontális vonalat alkottak, s ez az alakzat Kevint egy kereső csapatra emlékeztette. Minden személy egy táblát vitt, ráfestve egyetlen fekete betű, s amikor a színpadhoz hallótávolságon belülre értek, megálltak és a fejük fölé emelték a táblákat. Együttesen a szaggatott betűk a következő szavakat adták ki: ne pazaroljátok tovább a lélegzeteteket.

Haragos morgás hallatszott a tömegből, amely nem méltányolta a félbeszakítást vagy a véleményt. A rendőrség csaknem teljes létszámban ott volt az ünnepségen, és pillanatnyi bizonytalankodás után több rendőr is elindult a betolakodók felé. Rogers rendőrfőnök fent volt a pódiumon, s amikor Kevin fölemelkedett, hogy tanácskozzon vele, bölcs dolog-e összeütközést provokálni, Nora a rendőrökhöz fordult.

– Kérem – mondta –, hagyják őket békén. Nem ártanak senkinek.

A rendőrök haboztak, aztán visszafogták nyomulásukat, amikor a főnöküktől jelzést kaptak rá. Onnan, ahol ült, Kevin tisztán látta a tiltakozókat, tehát addigra már tudta, hogy köztük van a felesége is. Kevin több hónapja nem látta Laurie-t, és megdöbbent, mennyire lefogyott az asszony, mintha az Elragadtatás szektája helyett egy fitneszközpontban tűnt volna el. A haja őszebb volt, mint amilyennek valaha látta – a BM nem remekelt az ápoltság terén –, de egészében furcsán fiatalnak nézett ki. Talán a szájában lévő cigaretta tette – kapcsolatuk korai szakaszában Laurie dohányzott –, de az előtte álló nő, magasan a feje fölé emelt N betűvel, inkább arra a főiskolán megismert, tréfakedvelő lányra emlékeztette, mint a búskomor, vastag csípőjű asszonyra, aki fél évvel ezelőtt elhagyta. A történtek dacára tagadhatatlan vágyat érzett iránta, egy valóságos és nagyon ironikus mocorgást az ágyékában.

– Nem vagyok mohó – folytatta Nora, felvéve ismét beszédének fonalát. – Nem azt a tökéletes tengerparti napot kérem. Csak adassék meg nekem az a rettenetes szombat, amikor mind a négyen betegek és nyomorultak voltunk, de éltünk és együtt voltunk. E pillanatban ez mennyországként hangzik nekem. – Beszédének kezdete óta először elcsuklott a hangja az érzelmektől. – Isten áldjon meg bennünket, akik itt vagyunk, és azokat, akik nincsenek itt. Valamennyien olyan sok mindenen estünk át.

Kevin igyekezett szemkapcsolatot teremteni Laurie-val a visszafogott, valamelyest dacos taps közben, de az asszony még csak feléje sem pillantott. Próbálta magát meggyőzni, hogy az asszony saját akarata ellenére csinálja ezt – végül is két szakállas férfi állt a két oldalán, akik közül az egyik kicsit hasonlított Neil Feltonra, arra a fickóra, aki egykoron a városközpontban lévő ínyenc pizzéria tulajdonosa volt. Megnyugtató lett volna azt gondolni, hogy az asszonyt felettesei utasították rá, ne essen kísértésbe, hogy akár némán kommunikáljon a férjével, de a szíve mélyén tudta, hogy nem ez a helyzet. Feléje nézhetett volna, ha akart volna, legalább tudomást vehetett volna annak a férfinak a jelenlétéről, akinek megfogadta, hogy vele éli le az életét. Laurie egyszerűen nem akarta ezt.

Utóbb belegondolva azon tűnődött, ő miért nem mászott le a pódiumról és sétált oda, hogy megmondja: – Hé, rég láttalak. Jól nézel ki. Hiányzol. – Semmi sem állhatta volna útját. Ő mégis csak ott ült, egyáltalán semmit sem csinált, amíg a fehérbe öltözött emberek leeresztették betűiket, megfordultak, és ismét belevesztek az erdőbe.