Regina, a félénk vidéki lány a főiskola befejezése után New Yorkba költözik. Mikor állást kap a New York-i közkönyvtárban, úgy érzi, élete álma beteljesült. Egy napon véletlenül tanúja lesz, ahogy az élvhajhász fiatal milliárdos, Sebastian a könyvtár egyik olvasótermében a szerelmi tettek mezejére lép. Hirtelen vágy ébred a lányban, amin alig bír uralkodni. Miután megismerkedik a szende kislányból lett fétismodell, Bettie Page szexuális öntudatra ébredésének történetével, Regina reménykedni kezd, hogy az erotika segítségével talán neki is sikerülhet elcsábítani a férfit, akit szeret. De vajon meddig kell elmennie a gátlásos Reginának, hogy egy olyan befolyásos férfi vágyait felkorbácsolja, mint Sebastian?...

„Egy korábbi regényem előkészítése során rengeteg interjút készítettem, és volt egy név, ami állandóan felbukkant: Bettie Page. Az ötvenes évek kultikus fétismodellje, a szexuális téren felszabadult nő szimbóluma. Korábban észre sem vettem, milyen sokan gondolnak még ma is így rá! Elkezdtem kutatni utána, és hamarosan megértettem, hogy Bettie a nyughatatlan erotikát testesítette meg egy olyan korban, amikor a BDSM még csak a férfiak szórakozása volt. Ma, amikor már a hétköznapi nőket is egyre jobban érdeklik a szexuális játékok, ő a tökéletes ikon!”

Logan Belle

Libri Kiadó

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Logan Belle: Bettie Page Presents: The Librarian

Pocket Star Books, 2012

Fordította Wertheimer Gábor

Copyright © Logan Belle 2012

Hungarian translation © Wertheimer Gábor 2013

Magyar kiadás © 2014 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Café Design

Második kiadás

ISBN 978-963-310-495-8

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Lovas Anna

Felelős szerkesztő Angyalosy Eszter

A szöveget gondozta Ligeti Szilvia és Györke Mária

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor (print) és Lovas Anna (e-könyv)

A belső oldalakat tördelte Pais Andrea

Az elektronikus verziót készítette eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„A szerelem szigorú büntetés a vágyért.”

Anne Enright

Köszönetnyilvánítás

Köszönet mindenért rendkívüli szerkesztőmnek, Lauren McKennának, aki regényem minden apró részletében a segítségemre volt. Lauren, nemcsak ezzel a történettel, hanem általában a romantikus történetek elmesélésével kapcsolatos látásmódomat is megváltoztattad. Nagyon hálás vagyok. Alexandra Lewis, köszönet a rengeteg segítségért és a kemény munkáért, amely nélkülözhetetlen volt.

Clare Neumann, a CMG Worldwide Inc. munkatársa rettentő sokat tett azért, hogy ez a könyv megszülethessen. Köszönöm, hogy ilyen szenvedélyes olvasó voltál. Nagy-nagy köszönet jár a Bettie Page Társaságnak az odaadó támogatásért, és hogy világszerte az emberek szívében és gondolataiban tartják Bettie Page-et.

A könyvtárosok napi munkájával összefüggő kérdéseimre türelmes válaszokat kaptam a könyvtáros és blogger Wendy Crutchertől (akit Wendy, a Szuperkönyvtáros néven is ismernek), és az író Jessica Rozlertől. Ellen Stagg, a tehetséges fotós nagylelkűen megosztotta velem, milyen tapasztalatokat gyűjtött az erotikus témájú fényképek készítése során. Köszönet Matt Schwartznak, a kiadói gurunak: minden beszélgetésünkből sokat merítettem, és volt egy, amely különösképpen fontos volt, s elvezetett ennek a regénynek a megírásához.

És végül: úgy illik, hogy megadjuk az elismerést, ami jár. Adam Chromy, ügynököm és társam, te javasoltad, hogy gátlástalanul szentségtelenítsem meg a könyvtárat. Most is, mint mindig, köszönet a zseniális ötletért.

A szerző megjegyzése

Az Ötödik sugárúton álló New York-i Közkönyvtár természetesen létező épület, de a fiktív történet elmesélésében némi szabadságot engedtem magamnak a termek elhelyezkedését, nevét, illetve számozását illetően. Figyelmébe ajánlom mindazoknak, akiket e pompás épület részletei érdekelnek, Henry Hope Reed és Francis Morrone könyvét: The New York Public Library: The Architecture and Decoration of the Stephen A. Schwarzman Building (A New York-i Közkönyvtár: A Stephen A. Schwarzman-épület építészeti megoldásai és díszítése).

Első fejezet

Regina Finch megállt az Ötödik sugárút és a Negyvenkettedik utca sarkán. Mindkét oldalon elszántan lökdösődtek a dolgukra siető emberek, a tömeg úgy hullámzott, akár a sziklákon átcsapó tenger. Regina már egy hónapja New Yorkban élt, de még mindig nem tudta megszokni ezt a bődületes forgalmat.

Nem hagyta, hogy a tömeg elvonja a figyelmét. Ez volt az első napja álmai munkahelyén, és eltökélt szándéka volt, hogy ennek a napnak minden percét kiélvezi. Egy hónappal azután, hogy informatikus könyvtárosként mesterfokozatú diplomát szerzett a Drexel Egyetemen, úton volt az ország legnagyszerűbb könyvtára felé.

Felnézett a neoklasszikus stílusú épületre, a fehér mészkőből és márványból emelt építészeti műremekre. Ha volt is tökéletesebb hely a világon a New York-i Közkönyvtárnál, ő egészen biztosan nem tudott róla.

– Az ikreket nézi? – szólította meg egy idős asszony.

A haja annyira fehér volt, hogy az már majdnem rózsaszín, és kékeszöld kosztümöt viselt, rajta csillogó aranygombokkal. Kristálydarabokkal díszített pórázt tartott a kezében, a végén egy kicsi, fehér kutya csóválta a farkát.

– Tessék? – kérdezte Regina.

– Az oroszlánok – magyarázta az asszony.

Ja, igen, az oroszlánok. A könyvtár bejáratához vezető széles kőlépcső két oldalán két oroszlán fehér márványszobra állt. Méltóságteljes teremtmények voltak, egy-egy kőoszlop tetején feszítettek, mintha az épületben összegyűjtött tudás felett őrködnének.

– Igen, tetszenek az oroszlánok – mondta Regina.

A lakótársa figyelmeztette, hogy nem kell leállnia beszélgetni minden őrülttel, aki megszólítja az utcán. De Regina Pennsylvaniából érkezett, és egyszerűen képtelen volt gorombán figyelmen kívül hagyni őket.

– Türelem és Állhatatosság – mondta az asszony. – Így hívják őket.

– Valóban? Nem tudtam.

– Türelem és Állhatatosság – ismételte az asszony, majd továbbsétált.

*

Regina nem tudta, hogyan mondja meg új főnöknőjének, Sloan Caldwellnek, hogy semmi szükség körbevezetni őt a könyvtárban, mert már kislánykora óta eljár ide. Sloan, ez a divatosan felöltözött, magas, szőke nő félelmet keltően viselkedett az állásinterjú közben, és most, hogy Regina már megkapta a munkát, mintha talán még ijesztőbb lett volna.

– Nem akarsz jegyzetelni, miközben sétálunk? – kérdezte Sloan.

Regina nyomban a táskájába nyúlt, hogy papírt és tollat keressen.

Követte Sloant a fehér márvánnyal borított folyosón, amelynek francia román stílusa mindig a nagyszerű európai épületekről készült fényképeket juttatta az eszébe. De édesapja gyakran mondta neki, hogy semmi értelme a New York-i Közkönyvtár főépületét bármihez is hasonlítani; építészeti alkotásként egyedülálló.

– Ez itt a katalógusterem – közölte vele Sloan.

A hatalmas, pazar teremben, hivatalos nevén a Bill Blass-katalógusteremben egymás mellett sorakoztak az alacsony, sötét színű faasztalok, rajtuk egyedi tervezésű bronzlámpák sötétbarnára festett fémburával. A számítógépek elütöttek a helytől, hiszen a terem hangulata a kora huszadik századot idézte.

– A számítógépeken nincs internetcsatlakozás – közölte Sloan, és jól láthatóan igencsak unta, hogy sokadszorra is el kell mondania ugyanazt. – Csak arra használják a látogatók, hogy megkeressék a könyveket, amelyekre szükségük van, megkapják a sorszámukat és a könyvek átvételére vonatkozó egyéb információt.

Regina természetesen olyan jól ismerte ezt a rendszert, hogy könnyebben eligazodott benne, mint bármi másban az életében. (Ha volt valami, amit nagyon szeretett, akkor a jól működő rendszereket. A rend volt az, amire mindennél jobban vágyott.) Miután rákerestek a könyvükre, a látogatók leírták egy kis papírra a címet és a sorszámot a parányi ceruzák egyikével, amelyet a hosszú asztalok végén elhelyezett tartókból vehettek magukhoz. Regina jóleső érzéssel nyugtázta, hogy az SMS-ek és e-mailek korában a New York-i Közkönyvtár az egyetlen hely, ahol az embereknek papírt és ceruzát kell a kezükbe venniük.

Sloan ment tovább, cipőjének fémborítású magas sarka hangosan kopogott a márványon. Egyenes szálú haját takaros lófarokba fogva viselte, és tetőtől talpig Ralph Laurenbe öltözött. Regina szobatársához hasonlóan Sloan Caldwell is végigmérte őt, és alig tudta leplezni a magában meghozott elmarasztaló ítéletet: nem jó, nem jó, nagyon nem jó. Regina azon tűnődött, hogy vajon nem léteznek-e valamiféle titkos manhattani öltözködési szabályok, amelyeket rajta kívül mindenki más ismer. Azóta, hogy a városba költözött, úgy érezte magát, mintha ő lenne az egyik idegen A testrablók támadása című filmből: majdnem hihető, hogy idetartozik, de ha valaki jobban megnézi, nyomban látja, szó sincs erről.

– A könyvtár szívében vagyunk, a Központi Olvasóteremben.

Regina édesapja gyakran járt New Yorkban üzleti úton, és néha őt is magával vitte. Összetartozásuk, szoros kapcsolatuk afféle megerősítő szertartásává vált, hogy felültek a vonatra, aztán a Serendipity étteremben megebédeltek, és ellátogattak a New York-i Közkönyvtár főépületébe az Ötödik sugárúton. A Rose Központi Olvasóterem enyhén dohos illata a mai napig olyan gyorsan és élesen idézte fel benne az apja emlékét, hogy ilyenkor mindig szüksége volt egy percre, hogy összeszedje magát.

Regina megállt, hogy elolvassa az ajtó fölötti feliratot, a cenzúra ellen tiltakozó Milton 1644-ben megjelentetett Areopagitica című művéből való mondatot: A jó könyv a lángelme bebalzsamozott és életen túli életre kincsként megőrzött drága szíve vére.{1}

A terem lélegzetelállító látványt nyújtott; Reginát már a puszta mérete is mindig elkápráztatta. A belmagassága több mint tizenöt méter – a legtöbb bérház csak néhány méterrel magasabb ennél. A terem huszonnégy méter széles és kilencven méter hosszú – ez nagyjából két háztömb mérete. A hatalmas, félköríves ablakokon beömlött a napfény, a mennyezeten égboltot és felhőket ábrázoló olajfestmény, Yohannes Aynalem munkája, körülötte díszes fafaragások: angyalok, delfinek és pergamentekercsek. De Regina a négyágú csillárokat szerette a legjobban, amelyek sötét fából és rézből készültek, s a villanyégők között faragott szatírmaszkok vigyorogtak.

Sloan megállt a terem bejárata közelében lévő könyvkiadó pultnál. Több volt ez, mint egy egyszerű pult: a díszes, sötét színű faszerkezet a bejárattól a terem közepéig húzódott, és lényegében afféle parancsközpontként működött. Tizenegy fülkére volt osztva, a köríves ablakú bemélyedéseket dór oszlopok választották el egymástól.

Sloan nekitámaszkodott az egyik fülkének.

– Tessék, az új otthonod – mondta.

Regina értetlenkedve nézett rá.

– A könyvkiadó pultnál fogok dolgozni?

– Igen – válaszolta Sloan.

– De hát… a végzettségem szerint az archiválás…

Sloan kritikus pillantással nézett rá, miközben egyik tökéletesen manikűrözött kezét a csípőjére tette.

– Azért ne bízd el magad ennyire. Okos vagy, de mindenki okos volt, aki erre az állásra jelentkezett. És különben is, az archívumban folyó munkát Margaret végzi. Találkoztál már vele? Még mindig egészen jó karban van. Azt hiszem, azóta itt dolgozik, hogy letették az épület alapkövét.

Reginának összeszorult a gyomra. A könyvkiadó pultnál dolgozni nem jelent valami nagy kihívást. Egész nap ott ül majd, átveszi az olvasóktól a kis papírlapokat, rögzíti a számítógépben, milyen könyveket kérnek ki, aztán türelmesen vár, amíg a könyvtár számtalan terméből valaki el nem hozza a könyveket, amelyeket aztán ő átad az addig az asztaloknál sorszámmal várakozó látogatóknak.

Nagyon igyekezett, hogy ne essen kétségbe. Mindenkinek el kell kezdenie valahol, mondta magában. És lehetne rosszabb is a helyzet: dolgozhatna mondjuk a visszavevő pultnál is.

Az a fontos, hogy itt van: végre könyvtáros. És be fogja bizonyítani, hogy rendesen végzi a munkáját.

{1} Vámosi Pál fordítása.