Byron Katie és Michael Katz

SZÜKSÉGEM VAN
A SZERETETEDRE,

vagy mégsem? 

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Byron Katie – Michael Katz / I Need Your Love – Is That True?

Harmony Books, an imprint of Crown Publishing Group,

a division of Random House, Inc., New York, 2005

Fordította Cziczelszky Judit

Szerkesztette Miklós Gábor

Copyright © Byron Kathleen Mitchell, 2005

Foreword copyright © John Tarrant, 2005

Hungarian translation © Cziczelszky Judit, 2009

Hungarian edition © Neemtree Corporation AG., 2014

Cover design © Neemtree Corporation AG., 2009

Minden jog fenntartva. A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve az internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

A borítót készítette a Decoflex Kft.

Borítófotó Shutterstock

Elektronikus változat: Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-160-1 (epub)

ISBN 978-963-529-161-8 (mobi)

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az e-book kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Adam Lewisnak, szeretettel és hálával

Előhang

Írta: John Tarrant

A legérdekesebb dolog Byron Kathleen Mitchellel kapcsolatban (lánykori nevén Byron Kathleen Reid – igen, a szülei tényleg a Byron keresztnevet adták neki) az az igazság, amire a szeretettel kapcsolatban rájött, és amit azóta is tanít. Ez a könyv annak a módszernek a használatába vezet be, amit ez alapján kidolgozott. Ha egyszer átlátod, világos lesz, mint a nap, és ha ki is próbálod, az egész életedet megváltoztatja. Nekem bevált. De hogy ne hidd, hogy Katie más, mint a többi ember, és olyan dolgokra képes, amikre te nem, először is ismerkedjünk meg vele egy kicsit közelebbről! Így talán könnyebben belátod, hogy amit tanít, az másnál is működhet, beleértve téged is. Ezt mi sem bizonyítja jobban, mint hogy eddigi élete éppolyan hétköznapi és nehéz, sikerekkel és félreértésekkel teli, mint a legtöbb emberé.

Amikor a régi történetekben a bölcsek visszatérnek a sivatagból, általában nagyon hosszú a hajuk, köpenyt viselnek – ahogyan mindenki a sivatagban –, és másról sem beszélnek, mint hogy mire jöttek rá. A jelenkori Egyesült Államokban a bölcsek néha sokkal hétköznapibb embernek tűnnek: mondjuk hosszú a hajuk és a körmük, és az ingatlanpiacon érdekeltek. Byron Kathleen Mitchell (akit mindenki csak Katie-nek hív) sokáig ezen a területen dolgozott, és – habár ma már nincs hosszú haja, és Eileen Fisher ruháit viseli – ő sem beszél a felfedezésén kívül szinte semmi másról.

Amúgy meg tényleg a sivatagból jön, méghozzá Barstow-ból; legyen ez a felfedezés teremtésmítoszának első eleme. Barstow városa a Mohave-sivatagban fekszik, Dél-Kaliforniában; az utolsó állomás Arizona végtelen pusztaságai előtt. Vasúti sínek, egy közeli légi támaszpont és csinos kis sorházak, ahol az előkertekbe virágokat ültetnek a katonák, hogy ne csak a homokot lássák, ha kinéznek az ablakukon. A Mohave még a sivatagok között is kopárnak és kietlennek tűnik – például hiányoznak belőle a hóbortos kaktuszok –, és mégis, igazán gyönyörű, ha az ember közelebbről szemügyre veszi. Nekem volt szerencsém naplementekor sétát tenni a városban Katie-vel; a meleg szél lágyan simogatta az arcunkat, az amúgy komor sziklák csodálatos, barna-sárga és fekete-vörös színekben játszottak, az árnyékok pedig kékek voltak. Felkapaszkodtunk a kanyonba, ahol rejtett forrásokra leltünk. Akkor láttam, hogy a sivatag kedves is tud lenni, és kezdtem megérteni, miért mondja Katie, hogy ez a hely az ő legnagyobb tanítómestere.

Katie története csak az övé, ugyanakkor mindenkié is egyben. Boldog életet élt férjével és három gyermekével, egy jól menő üzlettel a háta mögött, ám ez a boldogság egyszer csak eltűnt – először csak fokozatosan megkopott, aztán hirtelen azt vette észre, hogy teljesen odavan. Meghízott, inni kezdett, dühös volt és félt, és a végén már csak pisztollyal a párnája alatt tudott elaludni. Hozzá kell tennünk, hogy ez utóbbi Barstow-ban nem olyan kirívó, mint mondjuk San Franciscóban, de mégis, éppen elég, hogy megzavarja a családi békét. Az üzletet sikerült fenntartania, az összes többi területen azonban tehetetlennek, értéktelennek és gyarlónak érezte magát. Eddig nincs is a történetben semmi különös, és a vele járó fájdalom is – noha komoly – hétköznapinak mondható. Az ember megy át az életen és gyönyörködik a kilátásban, míg valami jól fejbe nem kólintja, és magára nem vonja a figyelmét.

Az érdekes rész általában akkor kezdődik, amikor leesünk a szamárról, és így történt ez Katie-vel is. A krízis komoly volt, és nem akaródzott magától megoldódni. A válság az egész létét érintette. A családja azt hitte, megbolondult. Bejelentkezett egy táplálkozási zavarokra specializálódott klinikára, abból a prózai okból, hogy ez volt az egyetlen ellátás, aminek költségeit a biztosítója hajlandó volt kifizetni – hát igen, ezt a gyakorlatiasságot szeretjük Amerikában. Az abszurd ötlet azonban jól sült el; sikerült felhagynia mindennel, amit addig csinált. De nem a terápia vagy a kezelés hatottak. Egyszerűen arra ébredt az egyik reggelen, hogy a világ teljes fordulatot vett, és vele együtt a szíve is. Leesett a szamárról a Damaszkuszba vezető úton, és az élete örökre megváltozott.{1} Mindez 1986-ban történt.

Egyike volt ez azoknak a hirtelen, intenzív és teljes átalakulást hozó élményeknek, amik látszólag minden különösebb ok nélkül történnek, és amiket Ázsiában „megvilágosodásnak” neveznek. Katie-vel mintha megfordult volna a világ; egyszeriben minden megváltozott benne. Míg azelőtt félt és kétségek között őrlődött, most minden pillanatát a szeretet és az együttérzés hatotta át. A körülötte élők nem győztek csodálkozni, a gyermekei pedig alig ismertek rá. Azt mesélik, a különbség olyan látványos volt, mint az éjszaka és a nappal, a fény és az árnyék ellentéte. Egyből tudták, hogy többé nem kell tartaniuk az anyjuktól. Gyengéd volt velük, odafigyelt rájuk, nem kiabált, nem dúlt-fúlt, sőt elégedetten tekintett az életükre és mindenre, amit csináltak. Ez pedig segített nekik, hogy ők maguk is elégedetté váljanak.

De mégis mi történt? Az, hogy Katie tett egy végtelenül egyszerű felfedezést. Rájött, hogy egész addigi életében hitt a gondolatainak, ezek pedig halálra rémisztették. Éppen ezért eldöntötte, hogy többé nem hallgat rájuk, és abban a pillanatban megállt a világ. A belső harc és a félelem eltűnt. Saját átalakulásával egyidőben mély együttérzéssel kezdte szemlélni a többi embert, akik ugyanazt a terhet cipelték, amit sokáig ő is. Ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy elmagyarázza nekik, mire jött rá. Ez a szeretet és összetartozás-érzés hívta életre a módszert, amivel azóta is segít másokon.

De nézzük, hogyan mesél minderről maga Katie:

Tisztán és visszavonhatatlanul láttam, hogy minden épp fordítva van, mint ahogy én azt hittem. Addigi gondolkodásom ellentétes volt mindennel, ami valós, és különböző történeteket gyártott arról, hogyan is kellene lenniük a dolgoknak. „A férjemnek őszintébbnek kellene lennie.” „A gyerekeimnek jobban kéne tisztelniük engem.” Abban a pillanatban rádöbbentem, hogy ahelyett, hogy láttam volna, mi történik valójában, én mindenféle feltételeket szabtam arra vonatkozóan, hogy minek kellene történnie – mintha meglenne a képességem, hogy irányítsam a valóságot.

Tisztán láttam tehát, hogy mindennek éppen az ellenkezője igaz. A férjemnek nem kellene őszintébbnek lennie – mert nem az. A gyermekeimnek nem kéne jobban tisztelniük engem – mert nem teszik. És abban a pillanatban beleszerettem a valóságba: rájöttem, hogy így sokkal természetesebb, sokkal békésebb.

És ezután? Hogyan él az ember, ha boldog? Hát, néhány dolog nagyon látványosan megváltozott: Katie lefogyott, az indulatosságát és szomorúságát pedig mintha elfújták volna. Más változások nem ennyire feltűnőek, legalábbis a külső szemlélő számára. Újra férjhez ment. Közeli kapcsolatot tart fenn a gyermekeivel, akik ugyanazokat a hétköznapi és meglepő dolgokat csinálják, amit minden csemete – a lánya például maga is többszörös anyuka lett, Katie pedig jelen volt az unokák születésénél. Az egyik fia odavan a motorokért, és egy különc Los Angeles-i rockbanda tagja, a másik villanyszerelő, és van három gyermeke.

Katie munkájában gyökeres változás történt. Miután megszűnt számára a régi világ, olyan frissességgel és jelenléttel fordult az emberekhez, hogy a barstowiak hamarosan egy „sugárzó” asszonyról kezdtek beszélni. Olyan volt, mintha folyamatosan tűz égne benne. Elkezdtek neki a fájdalmaikról beszélni, ő pedig hazavitte őket, főzött nekik egy teát, vagy készített valami harapnivalót, és leültette őket a kanapéra. Aztán megkérte őket, hogy írják le a problémáikat, majd szép sorban megosztotta velük a négy kérdést, kezdve azzal, hogy „Csillagom, igaz ez?” Katie senkinek nem mondta meg, mit tegyen vagy gondoljon. Ők maguk válaszolták meg a kérdéseket. És az életük megváltozott – kié gyorsan, kié lassabban.

A bensőséges kezdet után Katie módszerének híre ment, és egyre több helyre hívták Kaliforniában, majd az egész világon. Azóta szinte mindenhol tanított már – Oszakától Cape Townig, és útközben tett egy kis kitérőt Jeruzsálembe és a San Quentin börtönbe is. Ezer és ezer ember ismerkedett meg a módszerrel, és adta tovább a tanultakat barátainak és ismerőseinek. Így terjed Katie Munkája, ami mindeközben mit sem változott, igaz, ma már kevesebb ideje jut főzésre, mint az elején. De még ma is „Csillagomnak” vagy „Édesemnek” szólítja az embereket; bevett szófordulatok ezek nála, amik arra szolgálnak, hogy egy kicsit megcirógassa a lelküket. A lényeget tekintve pedig ma sem tesz mást, mint hogy leül valakivel, és megkéri, vesse papírra fájdalmat okozó gondolatait. Aztán felteszi neki a kérdéseket. Mindig a másokról szóló gondolataikkal kezdi, amik a szeretettel, az elfogadással, az elismeréssel vagy a rajongással állnak kapcsolatban – ezekkel a kusza érzésekkel, amik mindenkiben ott dolgoznak a munkatársakkal vagy a családtagokkal kapcsolatban. Az emberi szív történéseinek nagy tudora ő, aki képes megvilágítani és meggyógyítani mindazt, ami félresiklott. Módszerével sikerült mindenki számára elérhetővé tennie a megvilágosodást; nem kell kolostorba vonulnunk hozzá, de még csak a sivatagba sem kell elmennünk. Kérdései azt a természetes bölcsességet ébresztik fel, ami mindannyiunkban ott van, és azonnal megmutatkozik, ha sikerül kiszabadítanunk magunkat a félelem és az indulat szorításából.

Katie maga így beszél felfedezéséről:

Az én történetem olyan, akár egy mese: épp a Mohave-sivatagban sétáltam egy szép napsütéses délelőtt, és belemerültem a gondolataimba. És akkor hirtelen, te jó ég! – megpillantottam egy hatalmas, kövér zöld csörgőkígyót, pont a lábamnál. Majdnem ráléptem! Mérföldekre egy lélek sem volt a környéken, úgyhogy ha megmar, minden bizonnyal fájdalmas és lassú halálom lett volna. A szívem vadul kalapált, verte a mellkasomat, és úgy kivert a víz, hogy a homlokomról folyt az izzadtság. Szó szerint megbénultam a félelemtől.

De aztán, fogalmam sincs, hogyan, a szemem egyszer csak fókuszálni kezdett. Ránéztem a kígyóra – és láss csodát: De hisz ez egy kötél! A kígyó egy kötél! Lerogytam a földre, és kitört belőlem a hisztérikus nevetéssel vegyes sírás. Még mindig nem fogtam fel, amit láttam; meg kellett piszkálnom a kötelet, hogy elhiggyem, nem kígyó.

De mi is történt tulajdonképpen? Visszavonhatatlanul rájöttem valamire: biztonságban vagyok. Tudtam, hogy akár ezer évig is ott állhatok a kötél felett, soha többé nem fogok félni tőle. Hatalmas megkönnyebbülést és hálát éreztem. Nagyszerű érzés volt arra gondolni, hogy tőlem aztán az egész világ odacsődülhet; kiabálhatnak, sikítozhatnak, elfuthatnak, szívrohamot kaphatnak, halálra ijedhetnek – én akkor is ott fogok állni, rendületlenül, hogy elmondjam nekik a jó hírt. Tudtam, hogy megértem majd a félelmüket és a szenvedésüket, és meghallgatom a történeteiket, amikkel bizonyítani próbálják, hogy a kötél mégiscsak egy kígyó, de soha, semmi szín alatt nem eshet meg, hogy higgyek nekik, és újra megijedjek tőle. Mert belebotlottam az igazságba, ami egyszerű, mint a nap: A kígyó egy kötél.

Katie szerint mindegy, milyen mértékű problémával küzdesz, a lényeg, hogy megkérdőjelezd a boldogtalanságod mögött megbújó gondolatokat. Mert mindig van valami, amit csörgőkígyónak hiszel, holott csak egy kötél. Az összes kapcsolati zűrzavar ugyanabból a félelemből táplálkozik – ez pedig azt súgja, nem élhetsz, de legalábbis nem lehetsz boldog a másik szeretete vagy elfogadása nélkül. Hogy a nap huszonnégy órájában igyekezned kell, hogy megfelelj és kedvére tegyél a főnöködnek, a házastársadnak, a kollégáidnak, különben összedől a világ. Katie megmutatja, hogy a szeretet elérésének igenis létezik egy másik, sokkal kevésbé kétségbeesett és ezerszer könnyebb módja.

Hogy hogyan segítek az embereknek, akik azt hiszik a kötélről, hogy kígyó? Tulajdonképpen sehogy, mert nem tudok. Nekik maguknak kell rájönniük az igazságra. Éppenséggel elhihetik nekem, ha annyira szeretnék, de mindaddig, amíg nem látják be maguk, valahol mélyen továbbra is bennük él, hogy a kötél egy mérges kígyó, ők pedig halálos veszélyben vannak.

A gondolatok már csak ilyenek, de éppen ezért fontos az önvizsgálat. Ez nem más, mint az elme kígyóinak módszeres leleplezése – a gondolatoké, amik megfosztanak minket a szeretettől és a tudattól, hogy szeretnek bennünket. Én már tudom, hogy az elme minden szeretet nélküli és félelemmel teli gondolata valójában egy kötél. Az önvizsgálat segít, hogy te is felfedezd magadnak, hogy az elmédben hemzsegő kígyók egytől egyig csupán kötelek.

Katie legnagyszerűbb felfedezése tehát az, hogy ha az ember megkérdőjelezi a saját gondolatait, rájöhet, hogy a világ voltaképpen sokkal barátságosabb hely, mint képzelte. Semmi szükség rá, hogy minden nap félelemben hajtsuk álomra a fejünket, és rettegve ébredjünk. Nézz körül, és vedd észre, hogy a világ tele van szeretettel, és mindenkinek jut belőle bőven!

Santa Rosa, Kalifornia

2004. december

Előszó: Hogyan készült a könyv?

Istenem, lehetséges ez?” – gondoltam magamban, amikor először találkoztam Byron Katie-vel. Hirtelen nem tudtam, ki is ő – talán Mary Poppins és egy zen mester keveréke? Eleven, éles eszű, éber és nagyon jó kedélyű asszony ült velem szemben, akiből csak úgy áradt a szeretet. Úgy volt, hogy én leszek az irodalmi ügynöke, és azért találkoztunk, hogy megbeszéljük az ezzel kapcsolatos teendőket. De olyan sokat nevettünk, hogy nagyon nehezemre esett tartani magamat az előre eltervezett napirendi pontokhoz. A vendéglátónk is úgy röhögött, hogy majdnem leesett a kanapéról.

Bár akkoriban alig tudtam valamit Katie kérdezéses módszeréről, rögtön az volt a benyomásom, hogy gyökeres változásokat képes elindítani. Jót szórakoztunk, ahogy elképzeltük, mi történne a kormánnyal, az oktatásüggyel vagy a házasságokkal, ha az emberek felülvizsgálnák mindazt, amiben hisznek. Egyszeriben úgy éreztem, fontosabb számomra, hogy részese lehetek egy ilyen beszélgetésnek, mint hogy kiadok-e egy könyvet vagy sem. A könyv – a Négy kérdés – végül megjelent. Én pedig öt évvel később még mindig döbbenten figyelem, micsoda hatása van, ahogyan azóta is nehezemre esik tartani magam a napirendi pontokhoz, ha Katie-vel beszélek.

Katie ideje nagy részét úton tölti: workshopokat tart szerte a világban. Az ő számára a műhelymunka nem azt jelenti, hogy elmagyarázza a dolgokat az embereknek, és a kezükbe adja a megoldást. Ehelyett arra kéri őket, bízzanak a kérdéseiben, és megmutatja nekik, hogyan használják őket. Minden egyes felmerülő gondolatukra – legyen az gyötrelmes, haragos vagy szomorú – ugyanazzal a kíméletlenül őszinte, ugyanakkor végtelenül kedves „Igaz ez?” kérdéssel válaszol. Ehhez társul meleg, elfogadó hozzáállása, és máris valami nagyszerű dolog születik. Ezek az alapvető eszközök gyors haladást biztosítanak, és feleslegessé tesznek mindenféle hosszadalmas magyarázatot. Katie szó szerint szárnyal.

Amikor Katie felkért, legyek a segítségére ennek a könyvnek a megírásában, saját szerepemet úgy értelmeztem, mint egy segédmunkásét: végigmegyek vele az úton, gondoskodom róla, hogy minden a helyére kerüljön a lapokon, és felhívom a figyelmét az esetleges homályos pontokra. Nagy ritkán talán magam is írok majd egy-egy magyarázatot vagy gyakorlatot, gondoltam. Végül azonban nem tudtam ellenállni a kísértésnek, hogy rámutassak bizonyos dolgokra, amiket maga Katie sosem érint közvetlenül. Irodalmi ügynökként folyamatosan figyelemmel követem a népszerű önsegítő könyvek újabb és újabb divathullámait. Miután megismerkedtem az önvizsgálat módszerével, és kipróbáltam a saját életemben, nem tudtam nem észrevenni, hogy a legjobb út sokszor pontosan az ellenkezője annak, amit ezek a könyvek ajánlanak. Katie jót nevetett ezen, amikor elmondtam neki, annak ellenére, hogy szerintem életében nem olvasott végig egyetlen önsegítő könyvet sem.

Ez az oka, hogy a magyarázó részeket itt-ott kiegészítettem néhány olyan bekezdéssel, amit maga Katie nem írt volna bele a könyvbe. De miután elolvasta őket, érdekesnek és szórakoztatónak találta az észrevételeimet, s mindig hozzátette a saját gondolatait. Így küldözgettük oda-vissza egymásnak a kéziratot, folyamatosan alakítgatva a fejezeteket. A végeredmény egy eklektikus szöveg lett, ami néhol olyan, mint egy rakétahajtású bicikli.

Őszintén remélem, hogy te is úgy teszel majd, ahogy én. Pattanj fel a bringára, és menj egy próbakört! Tedd fel magadnak Katie kérdéseit! Meglátod, valóban leírhatatlan, ami történni fog, ha belevágsz.

Michael Katz

Bevezetés

Abban mindenki egyetért, hogy a szeretet csodálatos – kivéve, amikor borzalmas. Egész életünket ennek az érzésnek a bűvöletében töltjük: keressük, igyekszünk megtartani, vagy próbáljuk túltenni magunkat rajta. Ha viselkedésünk mögé nézünk, nem kell nagyon mélyre ásnunk, és két alapvető mozgatórugót találunk: az elfogadást és az elismerést. A legtöbb ember kisgyermekkorától kezdve arra fordítja energiái nagy részét, hogy fáradhatatlanul hajszolja ezeket a dolgokat. Egyre újabb és újabb módszerekkel próbálja elérni, hogy a többi ember észrevegye; hogy tetsszen nekik, lenyűgözze őket, és megszerezze a szeretetüket. Mintha csak erről szólna az élet. Idővel a keresés olyan állandóvá és megszokottá válhat, hogy meg sem kérdőjelezzük többé.

Ez a könyv közelebbről szemügyre veszi a szeretetért és az elfogadásért folytatott emberi vesszőfutást, hogy megmutassa, mi az belőle, ami működik, és mi az, ami nem. Segít, hogy boldogabb légy a szerelemben, és eredményesebb mindenféle viszonyodban. Amit most megtanulsz, elégedettséget visz az összes kapcsolatodba, legyen szó nagyszabású romantikus szerelemről, randizásról, házasságról, munkáról vagy barátságról.

Ahogy olvasod ezt a könyvet, egyre inkább rájössz majd, milyen sok gondolatod szól a szeretetért és az elfogadásért vívott küzdelemről. A legtöbb ember sosem ismeri ezt fel. És azáltal, hogy egyszerűen észreveszed, tudatosítod a gondolataidat, máris egészen máshogy állsz majd hozzájuk. Radikálisan megváltozik az önmagadhoz és másokhoz fűződő viszonyod: beleértve a házastársadat, a gyermekeidet, a szüleidet, a főnöködet, a kollégáidat, az alkalmazottaidat és a barátaidat. Nem kell többé újabb módszereket kitalálnod és elsajátítanod, hogy olyasvalakinek állítsd be magad, aki nem vagy, és becsapd a többieket. Ehelyett nagyon kellemes meglepetésben lesz részed a felismerés által. Sőt, megígérem, hogy jól fogsz szórakozni.

Ha épp szenvedsz, mert vereséget szenvedtél a szeretetért és az elfogadásért folytatott harcban, nagy segítségedre lehetnek a könyvben található gyakorlatok. A legjobban akkor működnek, ha egy pillanatra képes vagy félretenni a fájdalom múlását sürgető vágyaidat, és úrrá lesz rajtad az igazság felderítésének vágya. Ha rájössz, mi a valóság, az úgyis spontán és gyors megkönnyebbülést hoz – és nem a többieknek, hanem neked. Ennek a könyvnek nem célja tanácsokat osztogatni. Kérdéseket olvashatsz benne, amelyek segítségével szemtől szemben találhatod magad az életed olyan részeivel, melyekről ezelőtt talán nem is gondolkodtál. Felfedezni, megismerni önmagadat nagyon érdekes kaland, amelynek során a természetes öröm és boldogság olyan helyeken nyilvánul majd meg, ahol a legkevésbé számítasz rá. Nem kell mást tenned, mint hogy őszintén válaszolsz a kérdésekre. Ha valóban kitárod a szíved, és képes vagy felmutatni, amit ott találsz, elérheted, amire mindig is vágytál, csak épp nem gondoltad, hogy ilyen egyszerűen és erőlködés nélkül is a tiéd lehet. A legtöbb embernek elég, ha csak elolvassa a könyvet.

Engedd meg, hogy egy példával világítsam meg a könyv célját. Vegyük például a mosolyt! Először gondolj egy kényszeredett mosolyra, amit azért erőltetsz magadra, mert az adott helyzetben úgy gondolod, ezt kell tenned – például, ha fotóznak. Az ilyen mosolynak is megvan a maga értelme; kifejezheted vele kedvességedet a többiek felé, például egy ünnep alkalmával.

Most pedig gondolj egy olyan mosolyra, ami magától jön. Ezt nem lehet szándékosan létrehozni, színlelni, éppen ezért instrukciók sincsenek, amik megmondanák, hogyan csináld. Az ilyen mosolyt mindannyian imádjuk. Összetéveszthetetlen valódiságával minden ajtót és szívet képes megnyitni.

Még ha nem is élhetsz minden pillanatban az élet napos oldalán, valahol mindig tudod, hogy ez a mosoly ott van benned, és csak arra vár, hogy felragyoghasson. Abból az élvezetes párbeszédből születik, amit saját magaddal folytatsz. Ha egyszer megérted ezt, minden megváltozik az életedben, ami a többi emberrel kapcsolatos. A könyv, amit a kezedben tartasz, ezt a párbeszédet szeretné megmutatni neked, és ha szeretnéd, abban is segít, hogy a magadévá tedd.

1.

Te tényleg elhiszed, amit gondolsz?

Érezted már valaha, hogy minél jobban keresed a szeretetet, annál inkább elkerül? Vagy hogy a törekvés, hogy mindenáron elfogadtasd magad a többiekkel, bizonytalanná tesz önmagadban? Ha igen, akkor tudnod kell, hogy jó okod volt rá. A szeretet és az elfogadás hajszolása ugyanis a legjobb módja, hogy elveszítsd a velük kapcsolatos tudatosságodat. Egy valami azonban nagyon fontos: a szeretettel kapcsolatos tudatosságodat elveszítheted ugyan, magát a szeretetet azonban soha. Hiszen mi mindannyian szeretet vagyunk. De ha ez igaz, akkor mi az oka, hogy mégis égen-földön keressük, ráadásul a legtöbbször sikertelenül? Csakis az, ami a fejünkben van, és amiben hiszünk – a hamis gondolataink.

Egyetlen szavamat sem kell elhinned. Meggyőződhetsz róla saját magad, miközben olvasod a könyvet, és utána, amikor felteszed magadnak a négy kérdést az emberi viszonyaiddal, vagy épp a hiányukkal kapcsolatban, és megtapasztalod, hogy az életed megváltozik.

Mit gondolunk, miközben mások szeretetét, elfogadását és elismerését kergetjük? Azt, hogy ezek a dolgok a királyság kulcsai – a világon minden jó feltételei. Azt hisszük, hogy a romantika hajszolása szerelmet, jó szexet, tartós összetartozást, házasságot, családot hozhat nekünk. Hogy ha pozitív hatást keltünk a körülöttünk élőkben, és sikerül elnyernünk a megfelelő emberek csodálatát, híresek, gazdagok és elégedettek lehetünk.

Szóval meg vagyunk győződve róla, hogy ha jól csináljuk a keresést, révbe érünk és otthonra találunk: biztonságban, melegben, szeretetben élhetünk. De mi van, ha kudarcot vallunk? Hajléktalanokká válunk, kint dideregünk a hidegben, elsodor bennünket a tömeg, és senki sem vesz észre – ott állunk magányosan és elfeledve. Ha ez a tét, nem is csoda, hogy a keresést életre-halálra menő küzdelemként éljük meg, ami tele van félelemmel, és minden energiánkat felemészti. Ez a nézőpont azt is megmagyarázza, miért van, hogy egy másik embertől kapott bók képes bearanyozni a napunkat, míg egy durva megjegyzés teljesen tönkreteheti.

Nagy, alapvető félelmeink csak ritkán jönnek fel a felszínre. Nem sok ember van például, aki folyamatosan azon rágja a körmét, hogy kihullik a társadalom építményének valamelyik repedésén, és eltűnik a semmiben. Ehelyett ezernyi, banális apróságokkal teli aggodalmas gondolat kínoz bennünket nap mint nap: „Vajon észrevett?”, „Akkor miért nem mosolygott?”, „Sikerült jó benyomást tennem rá?”, „Miért nem hívott vissza?”, „Jól nézek ki?”, „Lehet, hogy nem kellett volna ezt mondanom?”, „Most mit gondolnak rólam?” Folyamatosan figyeljük, monitorozzuk, hogy vajon mínuszban vagy pluszban vannak a részvényeink a nagy elfogadás-tőzsdén. Az ilyen pillanatnyi kétségeket csak ritkán vesszük észre és kérdőjelezzük meg, pedig viselkedési stratégiák százait indítják be bennünk, amik egytől egyig arra irányulnak, hogy elnyerjük mások csodálatát, vagy éppen csak a kedvükre tegyünk. Az egész mechanizmus hátterében pedig az a ki nem mondott hit munkál, miszerint ha a többi ember nem fogad el bennünket, akkor értéktelenek vagyunk.

Az egészben az az irónia, hogy a szeretetért és elfogadásért folytatott küzdelem nagyon megnehezíti ezeknek az érzéseknek a megtapasztalását. A krónikus megerősítés-függők, akik mindig más emberek jóváhagyását keresik, nem veszik észre, hogy erőfeszítéseikkel nem teszik magukat szerethetőbbé. Sőt a többiek viselkedésük ellenére szeretik őket, és nem miatta. És minél görcsösebben akarnak megfelelni, annál kevésbé látják ezt.

Hogy lehet kilábalni ebből a helyzetből? Először is, a következő néhány oldalon megvizsgáljuk, miként hozzák létre megkérdőjelezetlen gondolataink tapasztalatainkat. Látni fogjuk, milyen gyakran vezetnek az észrevétlen berögződések – amik mindannyiunk elméjében ott vannak – akaráshoz, sóvárgáshoz, vágyakozáshoz azután, ami valójában már a miénk. Kezdjük egy hajnali háromkor ránk törő aggodalommal!

Gondolat hajnali 3-kor: Nincs mire/kire támaszkodnom

Az éjszaka közepén hirtelen felriadsz, ránézel az órára, és azt kívánod, bárcsak aludnál. Megjelenik a fejedben egy gondolat: „Mi lesz velem? A világegyetem hideg és érzéketlen hely. Istenem, mit csináljak?” A gondolat forrása egy befektetési alap reklámja, amit előző este láttál a tévében, ez azonban nem tudatosul benned. Aztán újabbak jönnek; ezeket meg egy réges-rég hallott motivációs hanganyag emléke gerjeszti: „Ebben a világban semmire sincs garancia. Semmit sem adnak ingyen; ha szeretnél valamit, neked magadnak kell megteremtened.” Ez a gondolat az első pillanatban felvillanyoz egy kicsit, de aztán hamarosan még jobban kétségbe esel, amikor eszedbe jut, hogy a magabiztos „önmagamra támaszkodom” hozzáállással már jó párszor kudarcot vallottál. „Annyi mindenre lenne szükségem, és olyan kevés forrás áll rendelkezésemre. Nem elég erős bennem a túlélési ösztön, sőt igazából az egészet csak magamra erőltetem. Magányos vagyok, és nincs kire támaszkodnom.” Aztán felcsillan egy aprócska reménysugár egy újabb gondolat formájában: „Ha több szeretetet kaphatnék a családomtól és a barátaimtól; ha lenne valaki – csak egyetlen ember –, aki igazán odavan értem; ha a főnököm hinne bennem, akkor nem lennék ilyen elhagyatott, és nem kellene félnem, hogy magamra maradok a gondjaimmal.”

A „Nincs mire/kire támaszkodnom, ha én magam nem teszek érte” gondolat csupán egy a sok megkérdőjelezetlen és gyakran teljesen észrevétlen hiedelem közül, amik bennünk munkálnak, és beindítják a szeretetért és az elismerésért folytatott vesszőfutás ördögi körét. Most pedig álljunk meg egy percre, és vizsgáljuk meg ennek a gondolatnak a teljes ellentétét!

Valóságmustra fényes nappal: Minden és mindenki engem támogat

Tisztában vagy vele, mi minden tartja fenn a létezésedet ebben a pillanatban?

Első körben, hogy legalább egy felületes képet kapj a dologról, képzeld el a következő helyzetet: épp az imént költötted el a reggelidet, aztán lehuppantál a kedvenc foteledbe, és a kezedbe vetted ezt a könyvet. Mindeközben a nyakad és a vállad tartják a fejedet. A mellkasodban lévő csontok és izmok fenntartják a légzésedet. A fotel megtartja a tested. A padló tartja a fotelt. A föld tartja az épületet, ahol laksz. A földet különböző csillagok és bolygók tartják keringési pályáján. Kinézel az ablakon, és látod, hogy odakint az utcán egy férfi a kutyáját sétáltatja. Vajon biztos lehetsz benne, hogy ő nem támogat téged? Lehet, hogy a napjai nagy részét egy aprócska fülkében tölti, és annak a vállalatnak az iratait rendezi, amelyik az áramot szolgáltatja az otthonodban.

Ha végignézel az embereken az utcán, és arra a megannyi kézre és szemre gondolsz, amik a színfalak mögött dolgoznak, hogyan lehetsz biztos benne, hogy van egyáltalán valaki, aki nem támogatja a létezésedet? Ugyanez igaz az őseidre, a számtalan generációra, akik megelőztek téged, no meg a sok növényre és állatra, amiknek a reggelidet köszönheted. Gondolj csak bele, „véletlen” egybeesések micsoda sorozatára volt szükség ahhoz, hogy most itt lehess!

Vizsgáljuk csak meg a kérdést egy kicsit jobban! Nézz körül, és keress valamit, amiről teljes biztonsággal kijelentheted, hogy egyáltalán nem játszik szerepet létezésed fenntartásában. És most gondolj újra a hajnali 3-as gondolatra: „Nincs mire/kire támaszkodnom, ha én magam nem teszek érte.” Ebben a pillanatban vajon nem lenne igazabb a kijelentés, hogy: „Minden és mindenki támogat, és ehhez az égvilágon semmit sem kell tennem”? Hiszen itt ülsz a kedvenc foteledben, nem csinálsz semmit, mégis mindened megvan, ami a létezéshez kell.

Minden és mindenki támogat, még ha te ezt nem is veszed észre, nem gondolsz bele, vagy nem fogod fel. Így van, akár szereted vagy gyűlölöd ezt a gondolatot, boldog vagy szomorú vagy, ébren vagy vagy alszol, vannak céljaid vagy nincsenek. A világ egyszerűen támogat téged, és nem kér cserébe semmit.

Itt és most, ahogy a fotelben ülsz és veszed a levegőt, vedd észre, hogy nem te csinálod a lélegzést, hanem a lélegzés történik veled. Gondolnod sem kell rá, nem kell észben tartanod, hiszen ebben is támogatnak. Bármilyen bonyolultak és szövevényesek legyenek is a létezésed feltételei, egytől egyig teljesülnek. Ebben a pillanatban semmi sincs, amiben hiányt szenvednél, vagy amit meg kellene tenned. Vedd észre, milyen érzés, ha tudatosítod magadban ezt a gondolatot.

Most pedig gondolj valami olyasmire, amiben hiányt szenvedsz, amid nincs. Biztos vagyok benne, hogy máris eszedbe jutott valami…

A gondolat, ami kiűz a Paradicsomból

„Kicsit kényelmesebb lenne, ha volna egy párnám” – valami ilyesmire céloztam, amikor azt mondtam, hogy bizonyos gondolatok felérnek a Paradicsomból való kiűzetéssel. Vagy itt egy másik: „Boldogabb lennék, ha velem lenne a párom.”

Ezek nélkül a gondolatok nélkül a Mennyországban érzed magad. Ülsz a székedben, és egyszerűen létezel, anélkül, hogy bármit tenned kellene. A világ segíti létezésed, ahogy például a légzés történik veled. De mit tapasztalsz, ha elhiszed a gondolatot, hogy valami hiányzik? Az azonnali hatás talán alig észrevehető – lehet, hogy egy kicsit nyugtalanabbul kezded érezni magad, ahogy a figyelmed elterelődik mindarról, amid van. Ez a figyelemben bekövetkező elmozdulás azonban a békének is véget vet, amit a székben ülve éreztél. Vagyis keresed a kényelmet, és ezzel kényelmetlenséget teremtesz magadnak.

És mi van, ha keresel egy párnát? A dolog működhet (feltéve, hogy van otthon párnád); újra a Mennyországban érezheted magad. Talán tényleg ez hiányzott a boldogságodhoz. Vagy felemelheted a telefont, és megpróbálhatod rávenni a párodat (ha van), hogy csatlakozzon hozzád. Tegyük fel, hogy így tesz. Meglehet, hogy valóban boldogabb leszel, de az is, hogy nem. Mindenesetre a lelki békéd addig biztosan oda van.

Mennyország: „Hát ez valami csodálatos.
Örökre itt tudnék maradni.”

Pokol: „Ez így nem tökéletes.”

Az efféle gondolatok nem csak a kényelemről vagy a boldogságról szólhatnak. Ez is közéjük tartozik: „Nagyobb biztonságban érezném magam, ha…” Vagy ez: „Bárcsak mindig így lenne.” De az is elég, ha egyszerűen eszedbe jut, milyen jól esne most egy csésze kávé. A legtöbb ember annyira el van foglalva a helyzete folytonos megjavításával, hogy észre sem veszi, hogy közben száműzi magát a Paradicsomból. Bárhol is van, biztosan talál valakit vagy valamit, akin vagy amin javítani kellene.

De hogyan juthatsz vissza a Paradicsomba? Először is vedd észre a gondolatokat, amik kiűztek onnan! Tudd, hogy nem kell mindent elhinned, amit mondanak, és hogy általuk te magad fosztod meg saját magadat a boldogságtól. Kezdetben talán furcsa érzés lesz megismerkedni ezzel az oldaladdal, de az aggodalmak leleplezésével visszatalálhatsz az útra, amely elvezet mindahhoz, amire szükséged van az életben.

Ismerkedés önmagaddal

Ha elkezded figyelni a gondolataidat, először is azt veszed majd észre, hogy sosem vagy egyedül. Nem lehetsz kettesben a szerelmeddel vagy bárki mással, ahogyan egymagadban sem. Bárhová mész ugyanis, és bárkivel találkozol, a hang a fejedben mindig ott van veled, és súg, zsémbel, kísért, ítélkezik, pletykál, gyalázkodik, bűntudatot kelt, vagy épp ordibál. Amikor reggel felébredsz, veled ébred. Utasít, hogy kelj ki az ágyból, aztán elkísér a munkába. Megjegyzéseket tesz a kollégáidra, és azokra, akikkel nap közben találkozol. Még a vécére is követ, beszáll veled az autóba, és ha hazamész, ő is megy veled. Mindegy, hogy vár-e otthon valaki vagy sem, egy biztos: a gondolataid ott lesznek veled.

Ha félsz egyedül lenni, az azt jelenti, hogy félsz kettesben maradni a gondolataiddal. Ha ugyanis szeretnéd őket, egyedül lenni is szeretnél, hiszen ilyenkor csak velük lehetsz. Nem kellene bömböltetned a rádiót az autóban, vagy azonnal bekapcsolnod a tévét, amikor hazaérsz, csak hogy elnyomd őket. Gondolataidhoz fűződő viszonyod aztán rányomja a bélyegét minden kapcsolatodra – beleértve azt is, amit saját magaddal alakítasz ki.

Na várjunk csak egy percet!

Most talán azt kérdezed: „De hát a hang a fejemben nem én magam vagyok? Nem én gondolom a gondolataimat?” Ezt a kérdést magad is meg tudod válaszolni. Ha a hang a fejedben te vagy, akkor ki az, aki hallgat rá?

Reggel, amikor felkelsz, figyeld csak meg, hogy mire egyáltalán észreveszed, hogy a fogaskerekek beindultak a fejedben, a gondolatok már rég ellepték az elméd. Vagyis nem te irányítod őket; egyszerűen megjelennek. A gondolkodást sem te csinálod tehát, hanem történik veled. Nagy ritkán előfordulhat, hogy úgy érzed, előbb ébredtél fel, mint a gondolataid. Ilyenkor az elméd vadul forog néhány másodpercig, és próbálja újra elkapni a fonalat, aztán minden kezdődik elölről: a világ szépen lassan összeáll a fejedben, a szokásos minta szerint. „Ez és ez vagyok. Ez Philadelphia. Ez a férfi mellettem a férjem. Kedd van. Fel kell kelnem, és be kell mennem dolgozni.” Amikor ébren vagy, a folyamat egy pillanatra sem áll meg. A gondolatok teremtik tehát a világodat és a személyiségedet, pillanatról pillanatra.

Mit üzennek gondolataid a szeretetről?

Ha odafigyelsz a gondolataidra, rájöhetsz, mit üzennek neked a szeretettel kapcsolatban. Egy szerelmi csalódás után például, amikor nyers és túlfeszített érzések kerítenek hatalmukba, a gondolataid azt súghatják, hogy megfosztottak valamitől, elhagytak, kizártak. Hogy üres vagy, magányos és csorba. Hogy csak a szeretet által lehetsz újra kerek egész és nyerheted vissza a jókedvedet. Ha félsz és biztonságra áhítozol, elhitethetik veled, hogy egyedül a szeretet menthet meg. Amikor az élet kiábrándítónak vagy értelmetlennek tűnik, a legtöbb ember azt hiszi, hogy a szeretet a válasz mindenre. Nagyon hasznos, ha ilyenkor végiggondolod, mi is megy végbe az elmédben. Tedd fel magadnak a kérdést, hogy mit remélsz vagy vársz a szeretettől, és készíts egy öt pontból álló listát azokról a dolgokról, amiket szerinted csak ez hozhat el a számodra.

Az összes közül a legbensőségesebb kapcsolat a gondolataidhoz fűz.

A legtöbb ember azt hiszi, a szeretet és a szükség szinonimák. „Szeretlek és szükségem van rád” – harsogja ezernyi szerelmes dal.

Ha elgondolkozol rajta, hogy mi az, amire igazán szükséged van az életben, könnyen lehet, hogy egy hasonló listával állsz elő, mint amit az imént a szeretettel kapcsolatban összeírtál. Az emberek ugyanazokra a dolgokra vágynak egész életükön át, csak idővel megtanulják, hogyan csomagolják be a kéréseiket.

Mamiiii!

Enyém!

Add ide!

Akarok egy…

Szükségem van egy…

Kérek szépen egy…

Szükségem van a szeretetedre.

Nem adod meg nekem, amire szükségem van.

Szükségem van rá, hogy ezt meg ezt csináld.

Nem élhetek tovább… nélkül.

Ezek az elvárásaim:…

A szükségleteiddel kapcsolatos gondolatok nagyon erőszakosak lehetnek. Ha hiszel nekik, úgy érezheted, meg kell tenned, amit mondanak – meg kell szerezned az emberek szeretetét és elismerését. De nem muszáj így tenned, létezik egy másik mód is, ahogyan a gondolataidra reagálhatsz: megkérdőjelezheted őket. De hogyan kérdőjelezheted meg a szükségleteidet? És hogyan viszonyulhatsz úgy a gondolataidhoz, hogy közben nem hiszed el őket?

Úgy viszonyulok a gondolataimhoz, ahogyan a férjemhez vagy a gyermekeimhez: megértéssel.

Byron Katie

Négy Kérdés

A személyes szabadság elérése

312 oldal
Keresd a weboldalunkon!
www.edesviz.hu

A négy egyezség négy egyszerű és hatásos alapelv, amelyek betartásával megváltoztathatod beidegződéseidet, s az életed megtelik áldással, békével és feltétel nélküli szeretettel.

Szólj tökéletesen!

Semmit ne végy személyeskedésnek!

Ne feltételezz semmit!

Mindig tedd meg, ami tőled telik!

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

csomagkuldo@edesviz.hu
00-36-1-320-3642
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ MAGAZIN
EZOTÉRIA • SPIRITUALITÁS • ÉLETMÓD

Interjúk a szerzőkkel, érdekességek a könyvtémákról csak nálunk!

www.edesviz.hu

{1} Utalás a bibliai Saul történetére, aki a Jeruzsálemből Damaszkuszba vezető úton tért meg, és lett belőle Pál apostol – A Ford.