STEINER KRISTÓF

Lélekbonbon

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

Bon appétit

Nagyjából egy évvel ezelőtt beküldtem egy novellát az Élet és Irodalom szerkesztőségébe, Grecsó Krisztiánnak. Az írás esztendőkkel ezelőtt született meg, amikor épp teljesen rá voltam kattanva Virgina Woolfra és Sylvia Plathre, és mindenáron úgy akartam írni, mint ők: igyekeztem Kovács Ákos-dalszövegeket megszégyenítő furaságokat egymás mellé hordani, néhol húsba vágóan nyersen, máshol rémesen romantikusan, és képtelen voltam leállni a hosszú és fárasztó allegóriák használatával.

A lap szerkesztőségéből a következő választ kaptam: „Kedves Kristóf, rendkívül egyedi újságíró-munkásságát ismerem, és olvastam remek interjúit, láttam igazán jó adásokat, melyeket Ön vezetett. De ez most más. Ez a szöveg nagyon vegyes, gondozatlan, átgondolatlan. (…) Ez csak mázas felszín, ráadásul, és ezért, meg ne haragudjon, de kevés. Miért nem magáról beszél, miért nem alanyibb, őszintébb? Megértését és türelmét köszönöm. Üdvözlettel, Grecsó Krisztián.” A levelet olvasva egyfajta furcsa megkönnyebbülés lett úrrá rajtam, és nagyon hálás voltam Krisztiánnak, amiért nem akarta leközölni az írásomat. A szívemről leeső nagy kővel együtt pedig mindenfajta „hasonulni vágyás” távozott az elmémből. Lehetséges volna, hogy nem kell választanom, vajon Carrie Bradshaw vagy Virginia Woolf akarok-e lenni, mert akár önmagam is lehetek?

A következő évben jóval többet írtam, mint amennyit olvastam: figyeltem a saját hangomra, és akárhányszor megszólalt, előrántottam egy papírfecnit – legyen szó zsepiről, egy parti szórólapjáról, vagy épp valamelyik londoni lakótársam cigipapírjáról –, és a rettenetes kézírásommal körmölni kezdtem. Hamarosan a ház összes termei megteltek efféle dokumentumokkal, még a hűtőszekrényünkön lévő betűmágneseket is a szolgálatomba állítottam. Amikor pedig befejeztem a kultúraírás-kurzust a Goldsmith Egyetemen, és ismét a Közel-Kelet felé vettük az irányt a párommal és a barátaimmal, igazi sátoros cigányként csak a legfontosabbakat pakoltam fel: a táskák mélyén rejtőzködő, a radiátor alatt megbúvó, a fürdőkád mellett heverő, az ablakpárkányokra felszögezett pöndörödött szélű, kókadozó papírokat.

A gondolatokat, álláspontokat, emlékeket és párbeszédeket, a megvilágosodásként megélt ötletrohamokat, fájdalom- és örömfoszlányokat Tel-Avivba érkezve egy formás, régi réztálcába szórtam, és elhatároztam: mindennap kihúzok közülük néhányat, amelyeket továbbgombolyítok, ízesítek, fűszerezek és kóstolgatok. Így születtek meg a lélekbonbonok. A könyv éppolyan gondoskodó szeretettel született meg, mint egy doboz házi készítésű trüffel, melyet azoknak készítek, akiket a legjobban szeretek. A hetvenkét szellemi csokoládé közül szemezgetve, hol viccesen profán, hol szándékosan gejl, hol meglepően mély és – ezúttal – édesen kesernyés „lélekbonbonokkal” kínálom meg azokat, akik velem együtt hisznek benne: miként az étel, a boldogság is csak akkor igazán finom, csak akkor valódi, ha megosztjuk valakivel. Nem képzelem magam sem megvilágosult cádiknak, sem önjelölt New Age-gurunak. Tudom, hogy sem íróként, sem kabbalistaként, sem pedig Steiner Kristófként nem vagyok „kész”.

Néhány évvel ezelőtt még hisztérikus roham jött rám, ha a vacsoravendégeim korán érkeztek, és látták, hogyan égetem meg az ujjaimat a sütőből kivett pitével, vagy éppenséggel gyöngyöző homlokkal terítem meg az asztalt. Azt akartam, hogy akkor lássák az eredményt, mikor már égnek a gyertyák, illatozik a füstölő, pörög a Nina Simone-lemez, én pedig frissen és mosolyogva fogadhatom őket az ajtóban. Ma már a vacsorakészítésnek azt a szakaszát élvezem a legjobban, mikor „kontyom alá üt a gőz”, a barátaim mélyen a fazekakba hajolva ízlelgetik a fogásokat, valaki pedig átszellemülten kapargatja ki a maradék nyers tésztát a tálból, melyben a muffint kevertem ki. Valahogy így vagyok az írással is: nem bánom, ha a könyvem inkább tetszik irodalmi barkácsolásnak, mint személyes Bibliának. Első könyvem, a Gumimatrac a Gangeszen (Jaffa Kiadó, 2009) azt mesélte el, hogyan kerültem ide, ki vagyok és merre tartok. A Lélekbonbon viszont már nemcsak rólam szól, hanem mindannyiunkról.

A kabbala tanai szerint a hetvenkettő mágikus szám. Éppen ennyi, három tagból álló héber betűkombináció alkotja meg Isten hetvenkét nevét, amelyeken meditálva mindannyian csodákra vagyunk képesek. Ezért készítettem a réztálcában felhalmozott hozzávalókból hetvenkét lélekbonbont. Némelyeknek közülük ismerős lehet az íze, hiszen mintegy tucatnyi írás magja korábban már megjelent a Life.hu, a Nesze!szer, a Lack, a Cosmopolitan, a Marie Claire, a Nők Lapja vagy a Pep! magazinokban. Ezenfelül kiválasztottam öt olyan beszélgetést, amelyeket bár világszerte ismert művészekkel folytattam, társaim ezek során nem csupán interjúalanyok voltak a számomra. Lélekcukrászok ők, akik segítettek nekem abban, hogy a bonbonjaim éppen olyan édesek legyenek, mint azok a percek, amelyeket velük tölthettem.

Bon appétit, mes frères et soeurs.

A furcsa anyuka

Bár a Fodros utcai Általános Iskolában minden bizonnyal meglehetősen feltűnő jelenség voltam a derékig érő szőke fürtjeimmel, veszkócsizmámmal és a Roxette-poszterekbe csomagolt füzeteimmel, egyvalaki azért akadt, aki még itt is könnyedén ellopta tőlem a reflektorfényt: a mamám. Édesanyám ugyanis afféle megfejthetetlen jelenség, egyfajta antisztár volt a suliban. Erre akkor döbbentem rá, amikor egy helyettesítő tanár egyszer az óra kellős közepén odasomfordált hozzám, s miközben a többiek szorgalmasan másoltak a tábláról, ő a fülembe súgta: „Neked van az a furcsa anyukád?” Igazát mi sem bizonyíthatta volna jobban, mint hogy rövid gondolkodás után beismerően biccentettem: „Igen.”

Az én furcsa anyukám olyasfajta jelenség volt, akihez foghatót Hollywood aranykorának összes díváját, a gendertudományokkal foglalkozó tankönyvekben fellelhető és a kultúránkra hatással lévő összes asszonyt számba véve sem talál senki „Földön s égen”. Ő bármikor képes volt meggyőzni arról, hogy ma ne menjek suliba, hanem vegyük ki a Pretty Womant a tékából, és egy nagy zacskó mekis kaja kíséretében tartsunk mozinapot. Ő volt az, aki a szülői értekezleten – ahol a tanárnő azt taglalta, hogy fel kell vértezni a gyerekeket az életben uralkodó farkastörvényekre – fölállt és kivonult, mondván: „Én nem óhajtok farkasokat nevelni.” És ő volt az, aki azt mondta nekem, amikor Svédországba utaztunk egy nyáron: „Van egy ötletem. Ne menjünk haza, soha többé.” Éveken át fölemlegette, hogy akkor nemet mondtam. Mellette unalmas nyárspolgárnak éreztem magam. Azt hiszem, a furcsaságaim jelentős részét annak köszönhetem, hogy gyakorlatilag a születésemtől kezdve megpróbáltam hasonulni a furcsa anyámhoz. És bár végtelenül hálás vagyok neki, és a sorsnak, hogy mindennap bebizonyította nekem: a logika sosem szabhat határt az álmoknak, néha titokban, mikor a Juli Suli ment a tévében, elgondolkoztam. Milyen is lehet egy indiai leplek, cigány szoknyák és kinyúlt pulóverek helyett decens kosztümöt viselő, Big Mac helyett töltött paprikát kultiváló, kevésbé furcsa anya gyerekének lenni. Ám a merengéssel sosem juthattam messzire, ugyanis a mamám egy óvatlan pillanatban belökte a magnóba kedvenc „vegyes” kazettáját, és a Napoleon Boulevarddal üzente meg nekem: ő bizony soha nem akar a földön járni.

A keresztanya

Mint minden kisfiú, én is rettentően vágytam rá, hogy egy szép napon óriás plüssállattal hagyjam el a vásári céllövöldét, büszke édesanyámmal az oldalamon. Épp ezért mérhetetlenül boldog voltam, amikor életemben először, a puska eldördülése után elpattant az a bizonyos hurkapálca, amely a gumival rögzített játékot tartja, és puhán a földre huppant nyereményem: egy kék színű kiskutya. Ugrándozva visongtam örömömben, a mamám kötelességtudóan tapsikolt mellettem. A céllövöldés bácsi kezembe adta a trófeámat, én pedig anyámra pillantottam: „Mi legyen a neve?” Ő maga felé fordította a plüsskutyust, mélyen a szemébe – pontosabban az X formájú mélyedésben manifesztálódó ajkaira – pillantott, és a világ legtermészetesebb hangján azt felelte: „Pinaszájú.”

A világ legerősebb nője

Néha a tengerparton sétálva felfigyelek egy-egy asszonyra, kinek az alkata, a haja vagy a mozdulatai a mamámra emlékeztetnek. Ilyenkor követem őket egy darabig, majd közelebb érve fölfedezem, hogy úgy vagyok ezzel, mint a Kis herceg a rózsájával: egyetlen más virág sem érhet a nyomába.

Mamából is csak egy van… azaz volt: fehér, rózsás bőre itt-ott egészen áttetsző, hatalmas, kerek, vizenyősen kék szeme a Bette Davis-féle táskákkal, melyeket én is örököltem, és büszkén viselek. A haja pedig… hatalmas, bozontos. Életében egyszer próbálkozott meg egy frizurával – egy beszárított boppal mahagónivörösre festve –, de az első hajmosás után ismét minden egyes hajszála másfelé állt, és a vörös valahogy inkább lilásnak hatott. Ettől a kis mid-age krízistől eltekintve, világéletében természetes sörénye volt, mint egy indián sámánnak. És éppolyan hatalmas és erős is volt. Mi több… az édesanyám a világ egyik legerősebb nője volt. Képes arra, hogy fényével és önzetlen igazságával megigézzen és meggyőzzön bárkit – erre ékes példa, hogy a Buddhista Központban, ahol élt, még ma, a halála után öt évvel is minden ott élő nő az ő hanghordozásával beszél, az ő mozdulataival gesztikulál, az ő utánozhatatlan „topista” stílusát másolja: szakadt papucs, cigány szoknya, kinyúlt atléta, és egy köteg összegabalyodott, vörös fonál a nyakban, amelyeket buddhista beavatások talizmánjaiként viselnek.

Persze a varázsereje ugyanolyan erősen működött „fekete mágiaként”. Heves vitákban fel-felemlítette: „Megátkozlak!”, ám a békülés után ezt minden esetben „visszavette”. Egyesekkel szemben a kezdeti mézesmázos nyájasság időnként átváltott cifra ítélkezésekké és kőkemény „retorziókká”. Amikor „pipa lett” – ő mondta így –, vihar készülődött. Olyankor tüntetőleg kiállt a kert kellős közepére dohányozni, elégette a sajtos húst, és csomós lett az instant krumplipüré, rosszabb esetben pedig finoman kiutasított valakit az életéből. Nem igazán szavakkal, csak egyszerűen az értésére adta: nem látogatta, nem kereste többé, ha összefutottak, rideg volt vele. Csak néhány évvel ezelőtt tudtam meg, hogy a papám, jóval a válásuk, a drámáik, és az utolsó években tartó csöndes terror után, egyszer összefutott Mamával valahol, és se szó, se beszéd magához ölelte az eleinte az idegességtől, majd a sírástól remegő asszonyt.

Miféle iszonyatos, megoldatlan, feldolgozatlan érzelmekből táplálkozó szörnyet próbálhatott elnyomni magában… pedig ha engedte volna, hogy kiszabaduljon, amíg még kicsi, akár angyallá is változhatott volna. Akárhogy is… a Mamám nagyon erős nő volt. Soha erősebbet nem ismertem nála.