KERTÉSZ IMRE

A VÉGSŐ KOCSMA

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ES KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Kertész Imre, 2014

Szerkesztette és a szöveget gondozta: Hafner Zoltán

Borító: Pintér József

ISBN 978-963-14-3219-0

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez a könyv, amelyet műveim koronájának tekintek, sohasem jött volna létre Hafner Zoltán barátom és munkatársam buzdítása, segítsége és szakmai támogatása nélkül; álljon hát itt neki hálás köszönetem, hogy tanúbizonyságot tett arról, létezik még emberség, szellem és hit ebben a barátságtalan világban.

K. I.

NYÍLT TITKOK

(Feljegyzések)

Hajnal. A világ és az emberek kísértetszerűsége. Mintha nem léteznének emberek, csak kísértetek. Kísértet vagyok én is, nem tudom, kinek a kísértete, illetve nem tudom, miféle törvények szabják meg, hogy kísértetlényemet mi mozgassa, mi irányítsa e földön.

Az európai zsidó maradvány, nem afféle anakronizmus, mint az ortodox, amely még mindig valamiféle állapot: nem, az európai zsidó csakugyan a mások által meghatározott emberfajta, rákényszerített zsidó-állapotához semmiféle bensőséges viszonyt nem tud többé kialakítani. Vallásként talán működhet még, de akkor jogosan merül fel a kérdés, hogy miért nem ortodox? És mit jelent a „Viszontlátásra, Jeruzsálemben” – holott Jeruzsálem valóban létezik, és ott laknak a zsidók. Különös helyzet, amit ha akár némi nosztalgiával is, de megértéssel kell tudomásul venni és lankadatlanul figyelni. És mielőbb elmenni. Irodalmilag is. Sőt, főként irodalmilag.

Kundera locsogó esszéje a regényről. Az összes ismert közhely, francia elokvenciával, ami némelyest enyhít a képtelenségeken. Egyébiránt Kundera oda jut, hogy a regény Kafka óta a kívülről uralt embert ábrázolja, akinek többé nincs esélye a mindent birtokba vevő hatalommal szemben. Ismerős gondolatok a Sorstalanság korszakából. De a kérdés megmarad: ha a hatalom és a hozzá való alkalmazkodás totális, kinek a számára ábrázoljuk a totalitás uralta embert – pontosabban miért negatív töltéssel ábrázoljuk a totalitás uralta embert egy rejtélyes entitás számára, aki a totalitáson kívül maradna és ítélkezne; sőt – hiszen regényről van szó – szórakozna és tanulna is a műből; mi több, kritikai tevékenységet folytatna, levonná az esztétikai következtetéseket az eljövendő művekre vonatkozóan? Az abszurditás abban rejlik, hogy amióta Isten meghalt, nincs objektív tekintet, a „panta rhei” állapotában leledzünk, nincs kapaszkodó, és mégis úgy írunk, mintha volna, vagyis mintha mindennek ellenére léteznék a sub specie aeternitatis szemszög, az isteni álláspont, vagy az örök emberi; hol rejlik ennek a paradoxonnak a feloldása?

2001. március 30. – Az éjszaka valami különös hangsúllyal jelentkezett A szodomai magányos, ez az első nagy fiatalkori ötlet, vagy téma, vagy nevezzem, ahogy akarom, ez a dionüszoszi élmény, a szabad individuum önfeladása a tömeg rituális őrjöngése közepette; ez a motívum szabta meg egész későbbi munkásságomat (már hogy hamarjában így mondjam), szóval későbbi regényeimnek valamennyi cselekményét. Emlékszem még, hogyan sétáltam a Zivatar utcában egy Péter nevű fiatalemberrel (mindketten 23 évesek lehettünk talán), s beszéltem néki, aki szintén írónak készült (rossz író lett belőle, s fiatalon meghalt), erről az elbeszélésemről, amely mindent eldöntő alapélményemen alapult: erre az alapélményre a katonaságnál tettem szert, úgy, ahogyan évtizedek múlva A kudarcban megírtam. De a szodomai Lót története, ahogyan akkoriban kitaláltam, még mindig megírásra vár. (Megemlítendő, hogy a motívummal a Nietzsche-fordításom idején találkoztam újra, az apollóni, illetve a dionüszoszi görög ember leírásánál; s itt, mivel annyira déjà vu-élmény volt ez, felmerül, hogy nem olvastam-e egyszer, nagyon-nagyon régen, kora fiatalságom idején már a Tragédiát, persze Fülep Lajos archaikus, roppantul pregnáns nyelvén; nos, nem emlékszem rá, hogy olvastam volna, másrészt mind a szöveg, mind pedig a benne foglaltatott hangulat és világélmény az „ismerősség” szokatlanul éles és nosztalgikus érzését váltotta ki belőlem, amikor a Tragédiát fordítottam.)

Ami engem illet: ha regényteóriáról kell beszélnem, de akár ha csak olvasok is róla, kiszárad a szám, akár a tapló. Annyira hiábavaló mindez, annyira csak a plasztikus tehetségen múlik minden, azon, hogy az ember életre tudja-e kelteni a világát, vagy sem. Ennek ellenére a Sorstalanság idején magam is rengeteget foglalkoztam teoretikus ügyekkel, de akkor ez jólesett valahogyan, s a regénynek is szüksége volt rá. Most minden megváltozott: a Felszámoláshoz is rengeteg elmélet, rengeteg probléma fölvetése és megoldása szükséges, de ezeken szinte szégyenkezve dolgozom, csöndesen, nehogy valaki észrevegye; mert a regény, a nagybetűvel írt, általános értelemben vett regény problémáinak a felismeréséhez korántsem az tartozik csupán, hogy „a regény a létnek a regény eszközeivel való kutatása”, de az is, hogy a lét kérdéseinek kutatása mennyire fölösleges is ma; így fölösleges a regény is, még fölöslegesebb a regényíró.

A „sorstalanság-állapot” legfontosabb ismérve mégiscsak az egzisztencia és a valóságos élet közötti kapcsolat tökéletes hiánya. Az egzisztencia nélküli lét, vagy inkább: a lét egzisztencia nélkül: ez a kor nagy újdonsága.

Hogyan kellene írni? „Az idősebbik Leuwen, a híres Van Peters Leuwen és Tsa bankház beltagja, csupán két dologtól félt a világon: az unalmas emberektől és az esős időtől.” Stendhal. – A bevezető, amelyben az ő szokásos módján a „the happy fews”, a „kevés kiválasztott olvasó” figyelmébe ajánlja könyvét, egy váratlan fordulattal e mondatba torkollik: „Igyekezz, hogy életed ne teljék gyűlölettel és félelemmel.” (Kiírhatnád mottónak, az életed folyása fölé.)

„A többség bizonyára kedveli a szenteskedésnek és a hazugságnak émelyítő keverékét, amit parlamentáris kormányzásnak neveznek.” Lucien Leuwen. – Stendhalt egyébként Ligeti ajánlotta figyelmembe. Egy időben nagyon szerettem ezt a szerzőt; később úgy hittem, hogy a modernek érdekesebbek. – Nem biztos, hogy igazam volt. Kitől tanultam a legtöbbet? Azt hiszem, Thomas Manntól (elszántságot és írói magatartást, szorgalmat és méltóságot, s hogy el ne felejtsem: műveltséget), valamint Camus-től (az egyetlen anyag egyetlen lehetőségéhez való könyörtelen ragaszkodást). Azóta egyiküket sem igen olvasom. – Mellesleg Stendhal modern volt. „Minden művészet új művészet.”

Kedvetlenül várom a pillanatot, amikor kétségbevonhatatlanul kiderül majd, hogy mennyit romlott a stílusom és mennyit hanyatlott a szellemem, amióta számítógépen írok. És hogy mennyivel váltam fecsegőbbé.

Az utolsó naplóregénynek ezt a címet adnám: Végjáték A biztos veszteshez címzett mulatóban.

Ezek a feljegyzéseim merőben különböznek a korábbi feljegyzéseimtől. Szeretném megfejteni, miért írok ma annyival laposabban. Lehet, hogy egyszerűen józanabb világban élek, amelynek nincsen metafizikája, vagy (eleget téve e világ követelményének, mondjuk így:) metafizikai igénye. Nincs többé rejtély, csak egyszerű anyagi-szellemi nyomorúság van, történelmi lemaradás, csürhelét, politikai ellehetetlenülés. Mindez nem külső körülmények műve többé, hanem tény, az ország, a társadalom saját, önálló és független tevékenységének eredménye. És ha felmerül a kérdés, hogy mi közöm ehhez nekem, akkor citoyen választ kell keresnem, mert látszólag egy szabad és független állam polgára vagyok, miközben a tapasztalataim egészen másról tesznek tanúbizonyságot. Nehéz kérdés, amire egyedül az emigrálás lenne a releváns és egyértelmű válasz. – De emigrálni is lapos. Bár ma inkább hajlok a belátásra, hogy ebben az „önmagamban” – ennek létrehozásában – bizony igenis szerepet játszottak a társadalmi körülmények. Legalábbis részben körülményeim foglya vagyok, s ez szellemi megnyilatkozásaimra is vonatkozik. Ha azt mondom: zsidó író vagyok (mert körülményeimre mégiscsak ez a tény nyomta és nyomja rá leginkább a bélyegét), akkor ezzel nem azt mondtam, hogy én magam zsidó vagyok – mert ezt, kultúrámnál, meggyőződéseimnél fogva, sajnos, nem mondhatom. De mondhatom, hogy egy anakronisztikus zsidó létforma, a „galut”, az asszimiláns zsidó létformájának írója vagyok; e létforma hordozója és ábrázolója, e létforma felszámolásának krónikása, e létforma szükségszerű megszüntetésének hírnöke. Ebben a tekintetben az Endlösung döntő szerepet játszik. Akinek egyedül a zsidók kiirtásának kísérlete, Auschwitz a kizárólagos zsidó identitása, egy bizonyos értelemben véve mégsem nevezhető zsidónak – a Deutscher-féle „nemzsidó zsidó” ő, a talajtalan európai változat; nagy szerepet tölt be – és talán fontosat is – az európai kultúrában (ha van még ilyen), de semmi szerepe sincs a zsidóság újabb kori történetében, egyáltalán a zsidóság megújulásában – s erre ismét azt kell mondani: ha van, illetve ha lesz még ilyen. A „zsidó” csak az antiszemiták számára egyértelmű kategória.

A regény, mint egy késői gyermek, elkényeztetett és törékeny; öreg apjában rengeteg aggodalmat kelt. Megkapja az összes gyermekbetegséget, s állandó gond és kérdőjel, hogy vitalitása mennyit bír el. Nem csodálkoznék, ha egy reggelen halva találnám. De vigasztalhatatlan lennék…

Koestlert egy bizonyos értelemben a szellemi rokonaim közé sorolom, mint mindazokat, akiket a világért érzett felelősség elcsábított, tévutakra vitt és földönfutóvá tett, míg végül a hontalanságban megtalálták a nyugalmukat, sőt a hivatásukat. Európa bukása a harmincas években olyan színjáték volt, amelyre még sokáig emlékszik majd a világ, s ha Koestlert olvasom, nem a fictionjeit fogom fellapozni, hanem azokat a megrendítő dokumentumokat, amelyeket az évszázad tanújaként a polgári egzisztencia felbomlásáról, a kommunista mozgalomban való csalódásáról, meneküléséről és franciaországi internálásáról írt.

Mélységes mély fáradtság. Hetek óta egyetlen pillanatra sem kapcsolódtam össze a Teremtéssel, a boldogságnak abban a hirtelen (és csodaszerű) rohamában, ami azelőtt oly gyakran meglátogatott. Most: depresszió, álmatlanság. – Nem tudom megóvni Istentől nyert magányomat. Talán ez a csőd neve, amely kritikus pillanataimban annyira megkínoz.

Nincsenek nagy álmaim; nincsenek nagy gondolataim. De a stílusom tűrhető; s amit megkezdtem, befejezésre tör.

Eldönteni: szükségszerű-e a regény? Bizonyítja-e szükségszerűségét, hogy már körülbelül tizenegy éve foglalkozom vele? Bizonyítja-e szükségszerűségét, hogy ezt a munkát minden munkám lezárásának, koronájának tekintem? Nem lehetséges-e, hogy el akarok mondani egy történetet, amit nem lehet, vagy nem tudok elmondani? Hogy néz ki ez a történet, és miért akarom elmondani? Nem hiúságból-e, azért csupán, hogy még egy regényt írjak, bármilyen regényt is? A kérdés rossz, mert ez a becsvágy: megírni még egy regényt, nem hamis becsvágy, minden író, minden művész abszolút igazolt becsvágya, aki még nem óhajt nyugdíjba vonulni.

Tegnapi felolvasás egy zsidó rendezvényen (a szervezet nevét nem jegyeztem meg). A Sorstalanság utolsó fejezete. Megkapott a szöveg ereje és (úgy látszik) örök aktualitása. – Utána „beszélgetés” a pódiumon, a nyilvánosság előtt. Igen éles voltam (politikailag), ami nem szokásom. De mostanában annyira undorodom, hogy jólesett könnyítenem magamon. M. egy kissé megijedt. Csakugyan, ha voltak a teremben spiclik – s már ugyan miért ne lettek volna? –, jócskán akadhatott jelentenivalójuk. – Néhány (nem) paranoiás észrevétel: falat vonnak (szeretnének vonni) körém. Az úgynevezett listák (még beszélni is szégyen róla) lehagynak a francia–magyar kulturális év írólistájáról, francia tiltakozásra felveszik a nevemet – pontosan a Kádár-világ eljárási szokásainak mintájára; végül, természetesen, eszem ágában sincs elfogadni az állami repülőjegyet, inkább nem megyek. – Idesorolhatnék még néhány államilag inspirált szidalmat a különféle államilag inspirált sajtóból, rádióműsorból. Nem különösebben érdekelnek, de a diktatúrák „connaisseur”-je, mint én is, jól tudja, miként értékelje az efféle jelenségeket (mindenekelőtt úgy, hogy ismét diktatúra van kialakulóban). E tekintetben szinte félni kell a számítógépes írásmódtól, minthogy a gép inkább fennmarad az összetéphető papirosnál; de ki akarná holmi bizonytalan életveszély miatt a földhöz csapni a számítógépét? Egyébként érdekes észrevétel, hogy a számítógép általános és privát használatba vétele óta még nem volt igazi diktatúra, legalábbis Európában nem. De hát, mint mindenre, erre is bizonyára megtalálnák a gyökeres megoldást, például egyszerűen betiltanák, s a boltokban nem is lehetne kapni számítógépet.

„Egy katolikus magyar följegyzéseihez”… De drága Barátom! Ne értesült volna még róla, hogy a zsidóság, s annak valamennyi eretneksége (így a kereszténység, nem is szólva a katolicizmusról) megszűnt, eloszlott, felszívódott és itthagyott bennünket, volt hívőket?! Ön, kedves katolikus magyar Barátom, aki azt kívánná katolikus egyházától, hogy tekintse testvéreinknek a cigányokat, s ezt a szószékről hirdesse: ne ismerné egyháza, a Katolikus Egyház történetét? Ne ismerné a penitenciák, a kirekesztések, az üldözések, a fizikai és az absztrakt inkvizíciók sorozatát, amelynek végeredménye az európai zsidóság kiirtása volt? Ne tudná, hogy e folyamat minden egyes szakaszát, minden törvényét és valamennyi rendelkezését, a sárga csillagtól az intézményes társadalmi kirekesztésig és elkülönítésig (gettónak hívják ezt, Barátom) a katolikus egyháztól vették át a náci hatóságok, s újításuk „mindössze” (a máglya és a pogrom helyett) az auschwitzi gázkamra volt? Ne tudná, hogy egyházának püspökei a magyar parlamentben megszavazták a magyarországi zsidótörvényeket? Ne lenne tisztában vele, hogy a katolikus egyház (mint egyébként a zsidó, és valamennyi) negyven éven át totálisan kollaborált a kommunista hatóságokkal, és rendőrkézre adta a katolikus papokat, akik hivatásukat netalán komolyan vették és felszenteltetésük szellemében cselekedtek? Ne tudná, hogy ez a „törékeny ember”, ez az asztráltest, az Ön pápája, úgymond, bocsánatot kért a „Holocaustért”, ám Isten Báránya nem vette magára a bűnt?

Itt történt a kisiklás, kedves katolikus Barátom; ez lett volna a nagy alkalom, amelyben a megújulás és a megtisztulás lehetősége rejlett, de amelyre az Egyház, egyszerű politikai okokból, nem volt képes. Így hát arra sem volt képes, hogy megmentse egyházát, megmentse a kereszténységet. Mi a kereszténység ma? Ha itt maradunk, Magyarországon: üres, politikai formula. Ha tágabban szemléljük: az elpusztult európai kultúra. Ne áltassuk magunkat: a hit hivatalos, intézményes és egyházi formulái kiürültek – minden hitre, minden egyházra, hitközségre egyformán vonatkozik ez. Lehetséges, hogy lesz még egy Avilai Szent Teréz, egy Keresztes Szent János stb., akik hitükkel megújítják a hitet; de azért ebben ne nagyon reménykedjünk. Abban azonban biztos lehet, hogy Paskai bíboros úrtól nem várható a feltámadás. És a katolikus, aki egyháza feltámadását óhajtaná, nem jut messzire vele, ha kifejezésre juttatja szép óhajait: az életét kell rátennie, ennél kevésbé hiteles tett semmit sem ér: pusztába kiáltott szó az csupán, jóakaratú pedagógiai cikk az Élet és Irodalomban, amelyre nagyot bólintanak a jobbak, acsarkodnak egyet a gonoszak, de másnapra mindenki elfelejti.

Hetek óta tartó depresszió. A regényen kívül élek. Mindennap vacsora, társaságban, idegenekkel. Életem nagyobbik része mélyen átérzett, értelmetlen időpocsékolás. Nem tudok kimászni. Gyengeségem M.-val szemben. Az öregség fizikai megaláztatásai. Az öregség – ezt sosem gondoltam volna – egyszerre következik be. Egyik napról, szinte egyik percről a másikra. Hirtelen megváltozik a testtartásod, és nem tudsz rajta segíteni. Hirtelen rohamszerűen tör rád a vizelési kényszer, amelynek perceken belül engedned kell, különben, megalázó módon, bemocskolod a fehérneműd. A legnagyobb csapás az impotencia, amikor még korántsem veszítetted el érdeklődésedet a nők iránt. A másik csapás az álmatlanság. Jelen pillanatban éjszaka három óra negyvenkét perc van, és még le sem hunytam a szemem. Reggel spanyol írókat kell bemutatnom a „nagyközönségnek”, akiket nem ismerek, spanyolul nem tudok, a totális inkompetencia fog jellemezni; sebaj, az egész korszak, amelyben élünk, inkompetens.

Más:

Miért nem tudom elfelejteni az apámtól kapott első büntető jellegű pofont? Az eset az internátusban történt, egy délben, az intézet hálószobájában, ahol kettőnkön kívül senki sem tartózkodott. Apám valamikor azt mondta, hogy ha éhes vagyok, nyissak számlát a sarki fűszeresnél – Ácsnak hívták a fűszerest, a Szondi és a Munkácsy Mihály utca sarkán volt a boltja, egy pincehelyiség –, és vásároljak ott hitelre pótlást. Egész héten téliszalámis vajas zsömlyét ettem. Elképzelhető, hogy apámnak sok pénzt kellett kifizetnie (ugyan mennyi lehetett?). Hisz mindegy, ha egyszer apám szegény volt, és az én téliszalámizásomat nyilván afféle kicsapongásnak tekintette.

De nem sok szót vesztegetett magyarázkodásra. Láthatóan el volt szánva valami demonstratív tettre, egy nagy pofonra. A zughely, ahol mindez megtörtént, valamint az erőfölény, amely megsemmisített, hangos üvöltésre, sírásra kényszerített. Lélekpusztító esemény volt. Talán nyolcéves lehettem. Csak hosszú idő elteltével tudok felismerni benne valami felszabadító vonást, ha soká szemlélem ezt az eseményt, mint Flaubert tanácsolta Maupassant-nak, hogy addig nézzen egy fát, amíg másnak látja, mint a többit s felismeri hasonlíthatatlan egyediségét.