Borítószöveg

A Minden nappal közelebb nem csupán Irvin D. Yalom első írói próbálkozása, hanem az első olyan könyv is, amely páciens és terapeuta kettős reflexióit tárja a nyilvánosság elé.

A páciens, Ginny Elkin, nyugtalan, fiatal és tehetséges író, akit a pszichiátria világa skizoidnak címkéz, akit mint érdekességet egymás közt adnak-vesznek a szakemberek. A terapeuta, dr. Irvin Yalom, sikeres pszichiáter, aki éppen írói hangját és stílusát keresi. Terápiás célból egyeznek meg abban, hogy naplót vezetnek minden egyes ülésről. Egymást követő feljegyzéseik egy letehetetlenül izgalmas, elgondolkodtató és felkavaró levélregénnyé állnak össze.

De vajon ki a páciens és ki a terapeuta? Ki a nyugtalanabb és a türelmetlenebb? Ki segít többet a másiknak? Ki mennyit profitál a közös munkából? És vajon meghallják-e egymást? Vagy önmagukat? Jutnak-e végül bármire? Két olyan ember érdekfeszítő története ez a könyv, akik kölcsönösen feltárják egymásnak erényeiket és gyengeségeiket. Őszinték és bölcsek, hazugok és ostobák, életszerűek és valószerűtlenek. Pont, mint mi mindannyian.

Irvin D. Yalom (1931) orosz zsidó bevándorló szülők gyermekeként született Washingtonban. A Stanford Egyetem pszichiátriaprofesszora, író. A csoportpszichoterápia elmélete és gyakorlata, az Egzisztenciális pszichoterápia, A terápia ajándéka, A magyar macska átka, valamint a Szerelemhóhér című munkái szakterületének alapművei közé tartoznak. A fikciót, filozófiát és pszichoterápiát ötvöző regényei, A Schopenhauer-terápia és az Amikor Nietzsche sírt világszerte több millió példányban keltek el, és ismertté tették a magyar olvasóközönség számára is.

„Küzdöttem, hogy kinyissam őt, és hogy kinyissam magamat.”

„Yalom, ellentétben más pszichoterapeutákkal, annyira ért a történetmeséléshez, hogy az ember könnyen elfeledkezik róla: amit olvas, az hetek, hónapok, sőt évek terápiás munkájának irigylésre méltóan őszinte, megragadó stílusú összegzése.”

Times Literary Supplement (London)

„Irvin Yalom ezekben a nagyszerű pszichoterápiás mesékben megcsillantja tapasztalatát, széles körű filozófiai és irodalmi műveltségét és mélységes emberszeretetét. Azzal a szakszerűséggel vonja be az olvasót történeteibe, mint amivel elkötelezi a pácienseit.”

Dr. David Spiegel, a Határtalan élet szerzője

„Irvin Yalom ironikus, mégis magabiztos gyengédséggel vezet minket a halál peremére, az őrület szélére, a kétségbeesés mélységeibe. Ugyanolyan különleges szerződést köt velünk, olvasóival, mint a betegeivel: teljesen és őszintén feltárja önmagát, így tudunk szembenézni a lét sivár valóságával, így tudunk értelmet és tartalmat adni életünknek. Biztos büszke lenne rá a mama.”

Harold Ramis, a Csak egy kis pánik rendezője, producere

„Irvin Yalom úgy ír a minket megszálló ördögökről, mint egy angyal.”

Rollo May, a William Alanson White Institute analitikusa

„Freudhoz és Oliver Sackshez hasonlóan Yalomban is egy szépíró veszett el. Egy-egy esettanulmányából regényt lehetne írni.”

Washington Post Book World

IRVIN D. YALOM

ÉS GINNY ELKIN

Minden nappal

közelebb

EGY TÖRTÉNET – KÉT MESÉLŐ

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Irvin D. Yalom and Ginny Elkin: Every Day Gets a Little Closer; A Twice-Told Therapy; Basic Books, 1974

Fordította Mesterházi Mónika

Copyright © 1974 by Basic Books

Hungarian translation © 2014 Mesterházi Mónika

Magyar kiadás © 2014 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Gerhes Gábor

Második kiadás

ISBN 978-963-355-119-6

Felelős kiadó a Park Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Tönkő Vera

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A belső oldalakat tördelte Szeberényi Ferenc

Az elektronikus verziót készítette eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalom

A szerkesztő előszava

Yalom doktor előszava

Ginny előszava

I - Az első ősz

II - Hosszú tavasz

III - Nyár

IV - Múló tél

V - Az utolsó tavasz

VI - Minden nappal közelebb

Yalom doktor utószava

Ginny utószava

A szerkesztő előszava

Való igaz: a pszichoterápia irodalma már számos olyan munkát ismer, amely egy gyógyulás történetét meséli el. A századforduló óta a pszichiáterek egyre gyakrabban döntenek úgy, hogy publikálják jellemző és kivételes esettörténeteiket, és hogy a páciensek se maradjanak le, ők is mind gyakrabban közlik visszaemlékezéseiket. Ez a könyv annyiban egyedülálló, hogy párhuzamosan követi nyomon a terápia folyamatát a páciens és az orvos szemszögéből, miközben mindkettejük számára személyes jelentőségű, törékeny és bonyolult kapcsolat alakul ki közöttük.

A könyv egy kísérletből született, amelyben a férjem – dr. Irvin Yalom, a Stanford Egyetem doktora – és egyik páciense (mostantól Ginny) vett részt. 1970 telén a férjem úgy döntött, nincs értelme, hogy Ginny tovább folytassa vele és egy koterapeutával a csoportterápiát, mert másfél év alatt ebben a formációban gyakorlatilag semmit nem fejlődött, így helyette az egyéni terápiát javasolta. Mivel Ginny problémái között az „írásgörcs” is szerepelt (ami egy becsvágyó regényírónak komoly gond), Yalom doktor azt javasolta, hogy a kezelésért Ginny ülés utáni beszámolókban fizessen, ami nyilvánvalóan stimulálja majd az írásra. Yalom doktor ugyanakkor elhatározta, hogy a heti találkozókról maga is elkészíti a beszámolóit, de megegyeztek, hogy ezeket a feljegyzéseket a terápia eredményessége érdekében csak félévente cserélik ki. Az orvos és a páciens ettől fogva két éven át lejegyezte az emlékeit a közösen töltött ülésekről, és gyakran hozzáfűztek olyasmit is, ami utóbb jutott eszükbe, értelmezést, érzelmeket és asszociációkat, amelyek az ülés során nem fogalmazódtak meg.

Bár a férjem szinte soha nem beszélt velem a pácienseiről, a Ginnyre vonatkozó reflexióinak, ahogy az írásra való buzdítás módszerét nevezte, tanúja voltam. Mivel irodalomprofesszor vagyok, tudta, hogy engem is érdekelni fog ez a vállalkozás. Javasoltam neki, hogy mindkét fél beszámolóit gondosan őrizze meg a terápia végéig, és utána döntse el, számot tarthatnak-e szélesebb nyilvánosságra. Titokban eltűnődtem, mi lenne, ha a terápiát követő beszámolókból, amelyekhez két különálló személyiség és két felismerhető irodalmi stílus tartozik, esetleg kiadásra méltó irodalmi anyag, afféle levélregény állna össze.

Így hát két év múlva különleges érdeklődéssel vettem kezembe a kéziratot. Az én lelkesedésem és a nálam kevésbé elfogult olvasók véleménye végül sikerrel győzte meg a szerzőket, hogy publikálják a művet. Bár néhány változtatásra szükség volt, hogy a páciens személye titokban maradjon, és az orvosi gépiratot az olvasóközönség számára hozzáférhetővé tegyük, a szöveg lényegében azonos az eredetivel. Semmilyen kiegészítő gondolat vagy fiktív elem nem került a pszichoterápia szimbiotikus drámájába. Az orvosi beszámolókba utólag egyetlen lényeges megfigyelés nem került, se nem maradt ki belőlük – egy-két kazetta kivételével, amelyek sajnos örökre elvesztek. Ginny beszámolói pár jelentéktelen stilisztikai javítástól eltekintve lényegében változatlanok.

Több olvasó javaslatára, akik úgy érezték, valamiféle magyarázó anyag nélkül nehéz lenne a kéziratot megközelíteni, és mások kérésére, akiket nagyon izgatott, mi lett Ginnyvel a terápia után, Yalom doktor és Ginny másfél évvel a legutolsó terápiás beszélgetésük után írtak egy-egy Elő- és Utószót. Ezekben kellő információ és magyarázat olvasható a dolog személyes és elméleti természetét illetően. De azt hiszem, a központi részt akár regényként is lehet olvasni, két olyan ember történeteként, akik a pszichiáteri tête-à-tête bizalmas légkörében találkoztak, és most megengedik, hogy az olvasó is úgy ismerje meg őket, ahogy ők megismerték egymást.

Marilyn Yalom

1974. február 20.

Yalom doktor előszava

Mindig összefacsarodik a szívem, ha elém kerül egy-egy régi előjegyzési napló, tele egykori pácienseim félig-meddig elfeledett nevével, akikkel igen bensőséges közös élményeim voltak. Mennyi ember, mennyi szép pillanat! Mi lett velük? Sokdossziés irattároló szekrényem és a kazettáim halmai gyakran egy hatalmas temetőt juttatnak eszembe: klinikai dossziékba préselt életek, mágnesszalagok fogságába esett hangok játsszák le drámáikat az örökkévalóság közönyös színe előtt. Átéreztem mulandóságomat, hogy ezek közt az emlékművek közt élek. Miközben belemerülök a jelenbe, érzem, hogy figyel és vár az enyészet kísértete, az enyészeté, amely végül legyőzi a megélt élményt, de épp a könyörtelenségében mégis van valami elsöprő és gyönyörű. Igen erős bennem a késztetés, hogy elmeséljem Ginnyhez kapcsolódó élményemet: csábító a lehetőség, hogy távol tartsam az enyészetet, és meghosszabbítsam közös életünk rövid szakaszát. Mennyivel jobb arra gondolni, hogy az olvasó tudatában él tovább, és nem az olvasatlan klinikai beszámolók és meghallgatatlan elektromágneses szalagok elhagyatott raktárában.

A történet egy telefonhívással kezdődik. Egy vékony hang közli velem, hogy Ginnynek hívják, most érkezett Kaliforniába, és a keleti parton több hónapig járt terápiára egy kollégámhoz, aki most hozzám irányította. Mivel épp akkor tértem vissza Londonban töltött egyéves szabadságomról, bőven volt még szabadidőm, úgyhogy két nappal későbbre találkozót beszéltünk meg.

A váróteremben találkoztunk, a folyosón át a rendelőmbe kísértem. De nem tudtam elég lassan menni: Ginny, akár egy keleti feleség, nesztelenül követett. Teljesen szét volt esve, semmi nem passzolt semmihez – a haja, a merev mosolya, a hangja, a járása, a pulóvere, a cipője, minden úgy volt összehajigálva véletlenszerűen, és az egész – a haja, a járása, a tagjai, szakadt farmerja, sportzoknija, minden – azzal fenyegetett, hogy bármikor szétrepülhet. És akkor mi marad? – tűnődtem. Talán csak a mosolya. Nem csinos nő, bárhogy rendeznénk is át a részleteket! De furcsán izgató. Ginny valahogy percek alatt a tudtomra adta, hogy bármit megtehetek, rám bízza magát. Nem is bántam. Nem tűnt olyan nagy tehernek.

Beszélni kezdett, megtudtam, hogy huszonhárom éves, egy hajdani operaénekesnő és egy philadelphiai üzletember lánya. Van egy négy évvel fiatalabb húga, és tehetséges kezdő író. Azért jött Kaliforniába, mert néhány novellája alapján kiválasztották egy helyi egyetem egyéves kreatív írás programjára.

És miért van szüksége segítségre? Azt mondta, folytatnia kell az előző évben kezdett terápiát, és zavaros, szedett-vedett stílusban, fokozatosan előadta élete legnagyobb nehézségeit. Konkrét panaszai mellett a beszélgetés során számos más problémakörre is felfigyeltem.

Először is az önarcképe: gyorsan, egy szuszra, néhány elbűvölő metaforával tagolva elsorolta az öngyűlölet litániáját. Hogy minden dolgában mazochista. Egész életében hanyagolta a szükségleteit és az örömeit. Nincs önbecsülése. Úgy érzi, testetlen szellem – csivitelő kanáriként ugrál vállról vállra, miközben a barátaival az utcán sétál. Úgy képzeli, hogy másokat csak légies lidércként érdekelhet.

Nem érzékeli önmagát. Azt mondja: „Mindig készülnöm kell, ha emberekkel találkozom. Eltervezem, mit mondok. Nincsenek spontán érzéseim – vannak, csak kalitkába zárom őket. Félek kilépni a világba, föl kell rá készülnöm.” Nem ismeri föl, vagy nem fejezi ki a haragját. „Tele vagyok az emberek iránti részvéttel. Én vagyok az a két lábon járó mondás, hogy »Ha nem tudsz valakiről jót mondani, inkább hallgass«.” Emlékszik, hogy felnőttéletében egyetlenegyszer haragudott: évekkel ezelőtt ráordított egy munkatársára, aki pimaszul parancsolgatott neki. Utána órákig reszketett. Nincsenek jogai. Nem jut eszébe, hogy haragudhatna. Annyira leköti az igyekezet, hogy szeressék, hogy soha nem jut eszébe megkérdezni önmagától, ő szereti-e a többieket.

Eltölti az önutálat. Állandóan kínozza egy halk belső hang. Ha egy pillanatra elengedné magát, és spontán módon merülne az életbe, az örömgyilkos hang azonnal, élesen visszahozza a túlzott tudatosság ketrecébe. A beszélgetés során egyetlen büszke érzést sem engedélyezett magának. Alig említette meg a kreatív íráskurzust, azonnal hangsúlyozta, hogy minden erőfeszítés nélkül jutott be, véletlenül hallott az egészről, és csak azért jelentkezett, mert semmi formális papírt nem kellett kitöltenie, elég volt beküldeni néhány, évekkel korábban írt novellát. Persze a novellák feltehetően magas színvonalára nem tért ki. Kreativitása fokozatosan elapadt, mondta, és jelenleg komoly írásgörccsel kínlódik.

Élete problémái mind tükröződtek abban, ahogy a férfiakhoz viszonyul. Bár mindennél jobban vágyott tartós kapcsolatra, soha nem volt képes hosszan megmaradni semelyikben. Huszonegy évesen szűzies ártatlanságából belekeveredett egy több férfival folytatott párhuzamos szexuális játékba (nem volt joga „nem!”-et mondani), és panaszolta, hogy anélkül ugrott fejest a hálószoba ablakán, hogy a kamaszkori randik és ölelkezések előszobáját érintette volna. Élvezi a férfiak testi közelségét, de szexuálisan nem tudja elengedni magát. Maszturbációval elért már orgazmust, de a kínzó belső hang gondoskodik róla, hogy a szex során ritkán jusson el oda.

Ginny az apját ritkán emlegette, de az anyja jelenléte nagyon erős volt. „Anyám árnyéka vagyok” – fogalmazott. Mindig is szokatlanul közel álltak egymáshoz. Ginny mindent el szokott mondani az anyjának. Együtt kuncogtak a szerelmes levelein. Ginny mindig vékony és válogatós volt, kiskamaszkorában több mint egy éven át olyan rendszeresen hányt ébredés után, hogy a családja kezdte ezt a reggeli toalettje részének tekinteni. Mindig sokat evett, de kamaszkorában csak nagy nehézségek árán tudott nyelni. „Egy teljes ebédet megettem, de a végén még mindig a számban volt az egész. Aztán próbáltam egyben lenyelni.”

Szörnyű rémálmai vannak, amelyek során megerőszakolják, többnyire egy nő, néha egy férfi. Szintén visszatérő álma, hogy ő egy nagy mell, amelyen emberek csüngnek, vagy hogy ő csüng valami mamutmellen. Úgy három éve félelmetes álmai támadtak, és nehezére esett megállapítani, hogy ébren van-e vagy álmodik. Úgy érzi, nézik az ablakon át, és megérintik, de amint öröme telne az érintésben, fájdalommá válik, mintha a mellét akarnák letépni. Ezeknek az álmoknak a során egy távoli hang emlékezteti, hogy valójában ez mind nem történik meg.

Az ülés végére komolyan aggódni kezdtem Ginnyért. Erényei – visszafogott bája, érzékenysége, szellemessége, kiváló humorérzéke, a szóképek iránti feltűnő adottsága – ellenére mindenütt problémát találtam, ahová csak néztem: túl sok primitív anyagot, olyan álmokat, amelyek elmossák a valóság és a fantázia határát, és mindenekelőtt valami fura kuszaságot, bizonytalan „énhatárokat”. Úgy tűnt, az anyáról való leválása nem teljes, a táplálkozási zavarai pedig a felszabadulásra tett gyenge és szánalmas kísérletről tanúskodtak. Úgy érzékeltem, infantilis függés tartja fogva, amely az én feladását várja el – állandó stagnálást –, másfelől az autonómia olyan felfogását, amely az igazi éntudat nélkül kietlennek és elviselhetetlenül magányosnak tűnik.

Ritkán bajlódom túlzottan a diagnózissal. De tudom, hogy Ginnyre elmosódott énhatárai, autizmusa, álomvilága, az érzések megközelítésére való képtelensége alapján a legtöbb klinikus a „skizoid” vagy talán a „borderline” címkéket aggatná. Tudtam, hogy komoly gondokkal küzd, és hogy a terápia hosszú és kockázatos lesz. Úgy véltem, Ginny már így is túlzottan jól ismeri a tudattalanját, és nekem inkább a valóság felé kell kalauzolnom, nem pedig még mélyebbre kísérni az alvilágába. Éppen egy terápiás csoportot szerveztem, amelyre a hallgatóimnak a tanítási gyakorlatuk részeként kellett járniuk, és mivel jó tapasztalataim voltak a csoportterápián belül olyan egyénekkel, akiknek Ginnyéhez hasonló problémáik voltak, úgy döntöttem, felajánlok neki egy helyet a csoportban. Kicsit kényszeredetten fogadta az ajánlatomat: tetszett neki az ötlet, hogy másokkal legyen együtt, de attól félt, hogy a csoportban gyerek lesz belőle, és nem fejezheti ki a saját gondolatait. Ez tipikus aggálya a csoportterápiába lépő új pácienseknek, ezért megnyugtattam, hogy amint a csoport iránti bizalma kialakul, képes lesz megosztani másokkal az érzéseit. Amint látni fogjuk, sajnos a viselkedésére vonatkozó jóslata nagyon is bevált.

A csoportalapításnak és a páciensek keresésének gyakorlati megfontolásaitól függetlenül fenntartásaim voltak azzal kapcsolatban, hogy Ginnyt egyénileg kezeljem. Különösen az irántam való rajongása mélyén éreztem valami nyugtalanítót, mert mint valami kész köpenyt dobta rám, amint belépett a rendelőmbe. Itt van például az, amit az első találkozásunk előtt álmodott: „Súlyos hasmenésem volt, és egy férfi akart nekem vásárolni valami gyógyszert, amire rá volt írva, hogy receptre kapható. Én arra gondoltam, hogy bizmutsót kéne szednem, mert olcsóbb, de ő a lehető legdrágább gyógyszert akarta nekem megvenni.” Az irántam megnyilvánuló pozitív érzéseinek egy része az előző terapeutája dicsérő szavaiból származott, más része a szakmai rangomból, a többi meg ismeretlen forrásból. De a túlértékelés olyan extrém volt, hogy gyanítottam, akadályozná az egyéni terápiát. A csoportterápia lehetővé tehetné, hogy mások szemével is lásson. Továbbá ha egy koterapeuta is jelen van a csoportban, akkor Ginny kiegyensúlyozottabb képet kaphat rólam.

A csoportfoglalkozás első néhány hónapjában Ginny nagyon gyengén teljesített. Éjszakánként rettentő rémálmokra ébredt. Azt álmodta például, hogy a foga üvegből van, és a szája merő vér. Egy másik álom azt az érzését tükrözte, hogy meg kell osztoznia rajtam a csoporttal: „Hason feküdtem a vízparton, egyszer csak felkaptak és elcipeltek egy orvoshoz, hogy operálja meg az agyamat. Az orvos kezét két csoporttag lefogta, és úgy irányította, hogy véletlenül az agyamnak egy olyan részébe vágott, ahová nem akart.” Egy másik álom arról szólt, hogy egy partin a füvön hemperegve szeretkezünk.

A koterapeutámmal az első hónap után mindketten úgy éreztük, hogy a heti egy csoportterápia nem elég Ginnynek, szüksége van kiegészítő egyéni terápiára is, egyrészt hogy megakadályozza a további dekompenzációját, másrészt hogy átsegítse a csoport kezdeti nehéz szakaszán. Ginny kifejezte, hogy hozzám szeretne járni egyénileg, de úgy éreztem, inkább bonyolítaná a helyzetet, mint segítené, ha egyénileg és csoportban is találkoznánk, ezért a klinika egy másik pszichiáteréhez küldtem. Vele körülbelül kilenc hónapig hetente kétszer találkozott, és továbbra is részt vett a csoportterápián, körülbelül tizennyolc hónapon át. Az egyéni terapeutája a következőt jegyezte fel: Ginny „rémisztő mazochista szexuális fantáziákkal és manifeszt borderline skizofrén gondolatfolyamatokkal küzd”. A terápiáján megpróbált „éntámogató lenni, és a valóságvizsgálatra, valamint Ginny interperszonális kapcsolatainak torzulásaira koncentrálni”.

Ginny lelkiismeretesen eljárt a csoportba, alig hagyott ki alkalmat, pedig az első év után San Franciscóba költözött, és ez hosszú és kényelmetlen zötykölődést jelentett neki a tömegközlekedési eszközökön. Bár elég támogatást kapott a csoporttól, hogy megálljon a lábán, igazán nem haladt előre. Valójában kevés páciensben lett volna ennyi elszántság, hogy ilyen kevés haszonnal ilyen hosszan kitartson egy csoportban. Okkal lehetett hinni, hogy Ginny elsősorban azért jár tovább a csoportba, hogy kapcsolatban maradhasson velem. Továbbra is meg volt győződve róla, hogy nekem, és talán csak nekem van erőm segíteni rajta. Ezt a terapeuták és a csoporttagok is megállapították: többször megjegyezték, hogy Ginny azért tart a változástól, mert a gyógyulás azt jelenthetné, hogy engem elveszít. Csak azzal biztosíthatja a jelenlétemet, ha segítségre szorul. De nem volt elmozdulás. Ginny a csoportban továbbra is feszült maradt, magába húzódó, gyakran nem is kommunikált. A többieknek imponált: ha egyáltalán megszólalt, gyakran figyelmes és segítőkész volt másokkal. Az egyik férfi a csoportból mélyen beleszeretett, mások versengtek a figyelméért. De nem olvadt meg a jég. Ginny fagyos maradt a rémülettől, és nem tudta szabadon kifejezni az érzéseit, képtelen volt kapcsolatba lépni a többiekkel.

A tizennyolc hónap alatt, amit a csoportban töltött, két koterapeutám volt, mindkettő férfi, és mindkettő nagyjából kilenc hónapig dolgozott a csoporttal. Megfigyeléseik szoros párhuzamot mutattak az enyéimmel: „légies… melankolikus… fölényesen, de túlzottan tudatosan nevetgél az egész procedúrán… a valóság soha nem kötötte le teljesen az energiáit… Jelenség a csoporton belül… kínzó érzelemátvitel Yalom doktorra, ami ellenállt minden értelmezési kísérletnek… bármit tett a csoportban, annak a fényében tette, hogy Yalom doktor helyesli-e vagy elítéli… felváltva volt olyan valaki, aki rendkívül érzékenyen reagál a többiekre, és aki egyszerűen ott sincs… rejtély a csoportban… borderline skizofréniás, de soha nem került közel a pszichózis határához… skizoid… túlzottan tudatosítja a primer folyamatokat…”.

A csoportterápia idején Ginny más módszereket is keresett, hogy kiszabaduljon a tudatosság börtönéből, amit maga épített magának. Gyakran eljárt az Esalen közösségi központba{1} és hasonló önfejlesztő helyekre. E programok vezetői számos gyorsított konfrontációs technikát dolgoztak ki, hogy Ginnyt azonnal megváltoztassák: meztelen maratont, hogy legyőzze a zárkózottságát és rejtekezését, pszichodráma-technikát, pszichológiai karatét, hogy megváltoztassa a szelídségét és bizonytalanságát, sőt hüvelyingerlést is elektromos vibrátorral, hogy felébredjen szunnyadó orgazmusa. És mind hiába! Ginny kiváló színészként könnyedén eljátszott bármilyen szerepet a színpadon. Sajnos mikor az előadás véget ért, az új szerepet gyorsan levetkőzte, és a színházat ugyanabban az öltözékben hagyta el, amiben érkezett.

Ginny egyetemi ösztöndíja lejárt, a megtakarítása elfogyott, és munkát kellett találnia. Egy részidős munka megoldhatatlan órarendi gondot okozott neki, és Ginny végül többheti tépelődés után bejelentette, hogy el kell hagynia a csoportot. Körülbelül ugyanekkorra egyetértettünk a koterapeutámmal: minimális a valószínűsége, hogy Ginny profitál a csoportból. Leültem vele, hogy a jövőre vonatkozó tervekről beszéljünk. Nyilvánvaló volt, hogy további terápiára van szüksége: a valóságot ugyan szilárdabban birtokolta, a szörnyű éjszakák és az éber álmok szűnni látszottak, együtt élt egy fiatalemberrel, Karllal (akiről még hallunk a továbbiakban), és volt néhány barátja is, az életet mégis csak az energiái töredékével élvezte. A belső démona, az örömgyilkos kis hang könyörtelenül kínozta, és Ginny továbbra is a rettegés és a túlzott tudatosság hátterével élte az életét. Karllal való kapcsolata, idáig a legerősebb kötődése, az agónia külön forrását jelentette. Bár Ginny érzései komolyak voltak, biztosra vette, hogy Karl iránta való érzései annyira feltételesek, hogy bármilyen buta szó vagy rossz mozdulat átbillentheti a mérleget. A szexben tehát nem sok öröme telt.

Felmerült bennem, hogy Ginnyt egy San Franciscó-i klinikára küldöm egyéni terápiára (magánrendelést nem engedhetett meg magának), de több kétség is mardosott. A várólisták hosszúak voltak, egynémely terapeuta gyakorlatlan. De a döntő érv az volt, hogy Ginny belém vetett nagy hite egybeesett az én megváltói fantáziámmal, és meggyőzött, hogy csakis én tudom megmenteni. Emellett van bennem valami makacsság: utálok bármit feladni, és bevallani, hogy nem tudok egy páciensnek segíteni.

Úgyhogy nem lepődtem meg, amikor felajánlottam, hogy folytatom Ginny kezelését. De meg akartam törni a rutint. Számos terapeutának nem sikerült rajta segítenie, ezért olyan megközelítést kerestem, amely nem ismétli meg a többi hibáit, és lehetővé teszi számomra, hogy a terápia célja érdekében tőkét kovácsoljak Ginny rám irányuló hatalmas pozitív érzelemátviteléből. A terápiás tervemet és a megközelítést alátámasztó elméleti érvelést az Utószóban fejtem ki bővebben. Itt a megközelítésnek csak egyetlen aspektusára kell kitérnem, egy merész eljárásbeli ötletre, amelynek végterméke ez a könyv. Megkértem Ginnyt, hogy tiszteletdíj helyett írjon őszinte beszámolót minden ülésről, ami ne csak a történésekre vonatkozó reakcióit tartalmazza, hanem a ki nem mondott érzéseit és gondolatait is, afféle jegyzet legyen az alvilágból – minden futó gondolatot és fantáziát írjon le, ami a verbális közlés útján nem került napvilágra. Ezt az ötletet, ami legjobb tudomásom szerint újítás volt a pszichoterápia gyakorlatában, igen jónak találtam, mivel Ginny addigra annyira közönyössé vált, hogy érdemesnek tűnt minden olyan technikát kipróbálni, ami erőfeszítést és elmozdulást igényelt. Ginny teljes írásgörcse, amely a pozitív önértékelés egyik fontos forrásától fosztotta meg, még vonzóbbá tett egy olyan folyamatot, amely kötelező írással jár. (Ez a terv mellesleg nem jelentett anyagi áldozatot, mivel teljes állásban dolgoztam a Stanford Egyetemen, és a klinikai munkám bevételét felajánlottam az egyetemnek.)

Minthogy a feleségem irodalommal és alkotásmódszertannal foglalkozik, megosztottam vele a tervemet, és azt javasolta, hogy magam is vezessek impressziókon alapuló, nem klinikai feljegyzéseket az ülések után. Ezt inspiráló ötletnek éreztem, bár teljesen más okból: őt a kísérlet irodalmi vetülete érdekelte, engem viszont az önfeltárás várhatóan hatékony gyakorlata izgatott. Ginny szemtől szemben nem tudta magát föltárni se nekem, se másnak. Engem tévedhetetlennek tartott, mindentudónak, problémák fölött állónak, tökéletes integritásnak. Elképzeltem, hogy elküldi nekem, ha tetszik, levélben, az irántam érzett kimondatlan vágyait és érzéseit. Elképzeltem, ahogy elolvassa az én hozzá írt, személyes és mélységesen gyarló üzeneteimet. Nem ismerhettem előre a gyakorlat pontos következményeit, de biztos voltam benne, hogy a tervből valami hatékony dolog születik.

Tudtam, hogy gátlást okozna írás közben, ha arra figyelnénk, hogy hamarosan a másikunk szeme elé kerül a szöveg, ezért megegyeztünk, hogy jó pár hónapig nem olvassuk el egymás beszámolóit, hanem a titkárnőm őrzi meg őket a későbbiekre. Erőltetett? Kiagyalt? Majd meglátjuk. Tudtam, hogy a terápia és a változás színtere a köztünk lévő kapcsolat lesz. Hittem benne, hogy ha egy nap fel tudjuk váltani a levelezést az egymásnak közvetlenül kimondott szavakra, ha őszinte, emberi hangon tudunk írni, akkor a többi kívánatos változás is bekövetkezik.

{1} Az Esalen Intézet (Big Sur, Kalifornia) alternatív önfejlesztési formákat kínáló lakó- és szabadidőközpont. – A ford.