Wilhelm Hauff

legszebb meséi

fapadoskonyv.hu

A válogatás a Wilhelm Hauff: Märchen

(Verlag Neues Leben 1958)

c. kötet alapján készült

Fordította és átdolgozta:

Batinkov Krisztina, Jékely Zoltán,

Rónay György

Tartalom

Mesék almanachja

A karaván

A gólyakalifa

A kísértethajó

A levágott kéz története

Fatme szabadulása

A kis Mukk története

Az álherceg

Alexandria sejkje meg a rabszolgái

Orros, a törpe

Ábner, a zsidó, aki semmit sem látott

Az Ifjú Angol

Almanzor története

Szaid kalandjai

A kőszív

Utószó

Mesék almanachja

Egy szép, messzi birodalomban, melyről azt tartja a monda, hogy gyönyörűséges kertjei fölött sosem áldozik le a nap, kezdettől fogva Képzelet királynő uralkodott. Századokon át két kézzel árasztotta övéire az áldást, s aki csak ismerte, tisztelte és szerette. Szíve nagy jóságában azonban nem érte be azzal, hogy a saját országát boldoggá tegye; örök ifjúsága és szépsége királyi díszében leszállt a földre, mert hallotta, hogy annak lakói, az emberek, szomorú komolyságban, munkában és fáradozásban töltik életüket. Elhozta hát nékik birodalmából legszebb ajándékait, s attól fogva, hogy a szépséges királynő meglátogatta a földi tájakat, munkájukban vidámak, komolyságukban derűsek lettek az emberek.

Királyi anyjuknál nem voltak kevésbé szépek gyermekei sem, s azokat is elküldte, hogy örömöt vigyenek az embereknek.

Elsőnek legidősebb lánya, a Mese tért vissza a földről. Édesanyja észrevette, hogy a Mese szomorú, és mintha a szeme is könnyes volna.

– Mi bajod, kedves Mese? – kérdezte a királynő. – Amióta megjöttél, olyan bús és olyan levert vagy! Nem árulnád el anyádnak, mi nyomja a szívedet?

– Ó, édesanyám – felelte a Mese –, mostanáig sem hallgattam volna, ha nem tudnám, hogy az én bánatom neked is fájni fog.

– Csak mondd el – biztatta a királynő. – A bánat olyan, mint a kő: egymagunk leroskadunk alatta, ketten könnyen elvisszük az útból.

– Hát akkor halld – felelte a Mese. – Tudod, milyen szívesen forgok az emberek közt, milyen örömest elüldögélek a legszegényebbek kunyhójának küszöbén is, hogy munkájuk után egy kicsit elbeszélgessek velük; s azelőtt ők is barátságosan nyújtották felém kezüket, ha megláttak, és mosolyogva, elégedetten pillantottak rám; de manapság már nyoma sincs ennek!

– Szegény lányom! – szólt a királynő, és megsimogatta a Mese könnytől nedves arcát. – De hátha csak képzelgés az egész!

– Higgy nekem, anyám – felelte a Mese. – Nagyon is jól érzem, hogy már nem szeretnek engem. Amerre csak járok-kelek, hideg tekintettel fogadnak; sehol nem néznek már jó szemmel…

– Ej, hát ha az idősebbek nem becsülnek, fordulj a gyerekekhez. Ők az én szívem igazi kedveltjei; nekik küldöm legszebb képeimet testvéreiddel, az Álmokkal, s magam is gyakran leszálltam már hozzájuk, megöleltem, megcsókoltam őket, és sok szép játékot játszottam velük. Ismernek is engem, bár a nevemet nem tudják; s azt is gyakran megfigyeltem, hogy éjszakánként föl-fölmosolyognak csillagaimra, reggelente pedig, ha csillószőrű barikáim végigvonulnak az égen, örömükben tapsikolnak. S még akkor is szeretnek, ha már fölserdültek; a kedves-szép lányoknak segítek tarka bokrétát kötni, és a vad fiúk elcsöndesednek, ha egy-egy sziklatetőn melléjük ülök, a messzi kék hegyek ködvilágából égbe nyúló várakat és pompás palotákat idézek elibük, és az alkony vörös felhőiből hősi lovagseregeket és csodálatos zarándokvonulásokat varázsolok nekik.

– Ó, a kedves gyermekek! – kiáltott megindultan a Mese. – Jól van: velük még egyszer megpróbálom…

– Igen, édes lányom – mondta a királynő –, a gyerekekkel kell megpróbálnod. De hogy a kicsinyeknek is tessél, és a nagyok se taszítsanak el: hadd öltöztesselek föl valami tetszetős ruhába. Nézd csak, ez majd egészen jól illik rád!

Intett, és szolgálói nyomban elősiettek – egy almanach köntösével. Színes kelméből készült, s tarka képek, érdekes alakok csillogtak szövetében.

A Mese szégyenkezve sütötte le szemét a díszes öltözetben, a királynő azonban kedvtelve jártatta rajta a szemét.

– Menj, lányom, és áldásom kísérjen. Ebben a köntösben talán majd azoknak a szívét is megejted, akik igénytelen, egyszerű ruhádban elutasítanak.

A Mese tehát újra leszállt a földre. Dobogó szívvel közeledett a kapu felé, amelynél a híres-okos őrök silbakoltak. Fejecskéjét lehajtotta, összehúzta magán színpompás köntösét, s aggódó léptekkel osont előre.

– Megállj! – kiáltotta egy nyers hang. A Mese riadtan megtorpant; fejét fölemelte, sötét szeme kerekre nyílt.

– A Mese! – nevetett teli torokból az őrség. – Nézd csak, a Mese! És miféle öltözékben! Mondd csak, hogyan jutottál ehhez a tarka ruhához?

– Édesanyám adta rám – rebegte a Mese.

– Úgy? Szóval álruhában akar becsempészni téged hozzánk? Azt már nem! Kotródj innen, mégpedig sietve!

– De én a gyerekekhez szeretnék menni – könyörgött a Mese. – Hozzájuk talán csak beengedtek?

– Hogyne, hogy telebeszéld mindenféle ostobasággal a fejüket! – dohogta az egyik őr; hanem egy másik közbelépett:

– Ej, hadd lássuk, hátha ezúttal tud valami érdekeset.

– No, nem bánjuk – egyeztek bele a többiek is. – Mutasd meg a tudományodat; hanem igyekezzél, nem vesztegethetjük rád a drága időnket!

A Mese kinyújtotta karját, és különféle jeleket rajzolt a levegőbe. Nyomban tarka képek rajzottak elő: karavánok tevékkel, lovakkal, nyalka lovasok, sátrak a sivatag homokján; tengerek viharmadarakkal és imbolygó hajókkal; néma erdők és néptől nyüzsgő utcák, terek; harcos vitézek és békés nomádok – mindez ott kavargott előttük; színes és mozgalmas képekben, pergő jelenésekben.

A Mese a nagy varázslásban nem is vette észre, hogy a kapu híres-okos őrei sorjában elaludtak.

Éppen újabb varázsjelet akart a levegőbe írni, amikor egy barátságos férfi lépett hozzá, és kézen fogta.

– Nézd csak, kedves Mese – mutatott az alvókra –, ezeknek nem valók a te tarka képeid. Surranj be gyorsan a kapun, s én majd békés, meghitt szállást adok neked a házamban, ott nyugton ellakhatsz, kedvedre elélhetsz. Ha fiaim és lányaim jól megtanulták a leckéjüket, pajtásaikkal együtt fölkereshetnek téged, és te majd mesélsz nekik. Jó lesz így?

– Ó, boldogan megyek veled az én kedves barátaimhoz, a gyerekekhez! – kiáltott föl a Mese. – Igyekezni fogok, hogy vidám, kellemes órákat szerezzek nekik!

A derék férfi elégedetten bólintott, s karját nyújtotta a Mesének, úgy segítette át a hanyatt horkoló őrök lábain.

A Mese pedig, ahogy az őrökön túljutottak, mosolyogva nézett körül, aztán gyorsan besurrant a kapun.

A karaván

Hajdanában, réges-régen egy népes karaván szelte át a sivatagot. A roppant síkságon, ahol összeért föld és ég, már messziről hallani lehetett a tevék harangjait és az ezüstös kengyelek zörgését. Hatalmas porfelleg jelezte a karaván közeledtét, és ha a szél a felleget kissé szétoszlatta, fegyverek és cifra öltözékek csillantak meg a napfényben – imigyen tárult a karaván képe egy közeledő lovas elé, aki egy gyönyörű arab telivéren lovagolt, melynek hátát tigrisbundával fedték be; a vérvörös lószerszámon ezüstös csengők himbálóztak, a ló fején pedig hatalmas, dús sörény lobogott. A lovas öltözéke, paripájához hasonlóan, pompázatos volt. Arannyal kivert, fehér turbán fedte fejét, a kabát és a bő szárú nadrág tűzpiros szövetből készült, oldalán díszes markolatú, hajlított pengéjű kard függött. Turbánját mélyen a szemébe húzta. Ez, továbbá sötét szemei, melyeket dús szemöldök övezett, meg a hatalmas bajusz, amely görbe orra alatt éktelenkedett, rettenthetetlenné tette külsejét. Amikor a lovas a karaván előhadától mintegy ötvenlépésnyire volt, megsarkantyúzta lovát, és sebesen a menethez vágtatott. Oly meglepő látvány volt egy magányos lovas a sivatagban, hogy a menet őrzői, rablástól tartva, előreszegezték lándzsájukat.

– Mit akartok? – kiáltotta a lovas a harcias fogadtatás láttán. – Úgy vélitek tán, hogy egyetlen magányos harcos megtámadná karavánotokat?

Az őrzők szégyenkezve vonták vissza lándzsájukat, parancsnokuk pedig előrekaptatott, hogy megtudakolja, mit kíván az idegen.

– Ki a karavánotok parancsolója? – kérdezte a lovas.

– Nem csupán egy ura van karavánunknak – válaszolta a megszólított –, hanem több kereskedő, aki Mekkából hazájába igyekszik. Mi átkísérjük őket a sivatagon, mert az utazókat gyakorta háborgatja mindenféle söpredék.

– Vezess hát a kereskedők elé! – kérte az idegen.

– Nem tehetem, uram – válaszolta a parancsnok –, mivel megállás nélkül kell továbbhaladnunk, és a kereskedők legalább negyedórányi járásra vannak mögöttünk. Ha viszont kegyelmed továbblovagol velünk, míg le nem táborozunk egy kis déli pihenőre, úgy teljesíthetem óhaját.

Az idegen nem szólt semmit, csak előhúzta hosszú szárú pipáját nyeregtáskájából, és mélyeket szippantva belőle ügetett tovább az előhaddal. A parancsnok nem igazán tudta, mit is kezdjen az idegennel. A neve után nem mert kérdezősködni, és bárhogyan is próbált vele beszédbe elegyedni, bármit is szólt, mint például: „Kegyelmednek igencsak finom illatú a dohánya!”, vagy „Kegyelmed derese roppant daliásan lépdel!”, az idegen mindenre csak egy „igen, igen”-t vetett oda. Hosszú menetelés után aztán megérkeztek a táborhelyre. A parancsnok őrséget állított, ő maga pedig, az idegennel az oldalán, a karaván elé ment. Harminc felmálházott teve haladt elöl, fegyveres vezetők kíséretében; mögöttük gyönyörű paripákon ügetett az öt kereskedő, a karaván parancsolói. Tiszteletreméltó korban lévő, méltóságos uraságok voltak, egy kivételével, aki fiatalabb és vígabb is volt a többinél. Tevék és málhás lovak sokasága zárta a menetet.

Az emberek sátrakat állítottak; a tevéket és a lovakat kikötötték köréjük. Középen egy hatalmas, kék selyemből való sátor állott. Ide vezette az őrség parancsnoka az idegent. A sátorba lépvén látták, hogy a kereskedők aranyszövésű párnákon üldögélnek, s fekete rabszolgák étkeket és italokat hordoznak körbe.

– Kit hozol színünk elé? – kiáltott oda a fiatal kereskedő az őrnek. Mielőtt az válaszolhatott volna, az idegen imigyen szólt:

– Szelím Bárúk a nevem, s bagdadi vagyok. Mekka felé utazván egy rablóhorda foglyul ejtett. Három nappal ezelőtt sikerült titkon megszöknöm. A nagy Próféta engedte hallanom karavánotok harangjait a távolból, s így juthattam el hozzátok. Kérlek benneteket, engedjétek meg, hogy társaságotokban utazzam tovább! Meglátjátok, védelmeteket nem arra méltatlanra pazaroljátok. Bagdadba érvén bőségesen megjutalmazom jóságtokat, mert én magának a nagyvezírnek vagyok az unokaöccse.

A legidősebb kereskedő vette át a szót: – Szelím Bárúk – szólott –, légy üdvözölve körünkben! Örömünkre szolgál, hogy segítségedre lehetünk. Most azonban ülj közénk, s egyél, igyál velünk!

Szelím Bárúk a kereskedők közé ült, s evett, ivott velük. Az étkezés végeztével a rabszolgák elhordták az edényeket, s hosszú szárú pipákat meg török itókát hoztak. A kereskedők sokáig csöndben üldögéltek, kékes füstfellegeket eregetve, s nézték, ahogyan a füstkarikák összekapaszkodnak, eleresztik egymást, majd végleg tovaszállnak.

Végül az ifjú kereskedő törte meg a csendet: – Már három napja, hogy semmittevéssel mulatjuk az időt – szólott. – Kegyetlenül unatkozom, hisz módomban állt hozzászokni, hogy a jó étkek után gyönyörű táncosnőket nézhessek, vagy szép énekeket és muzsikát hallgathassak. Mondjátok csak, barátaim, mivel üthetnénk el itt az időt?

A négy idősebb kereskedő tovább pöfékelt, és mélyen gondolkodni látszott.

Az idegen azonban szólásra emelkedett: – Ha nem veszitek sértésnek, nekem lenne egy javaslatom. Úgy vélem, a táborhelyeken egyikünk mindig elmesélhetne a többieknek egy történetet. Így gyorsabban múlna az idő.

– Szelím Bárúk, jól beszéltél – mondta Ahmed, a legidősebb kereskedő. – Elfogadjuk javaslatod!

– Örömömre szolgál, hogy ötletem kedvetekre való – szólott Szelím. – Hogy lássátok, nem haszontalanságot hordtam össze, kezdhetem én is a történetmesélést.

A kereskedők szorosan az idegen köré helyezkedtek. A rabszolgák teletöltötték a korsókat, megtömték uraik pipáját, és meg is gyújtották azokat izzó parázzsal. Szelím felfrissítette torkát egy derekas korty itókával, félreseperte hosszú bajuszát szája elől, s imigyen kezdett bele elbeszélésébe: – Halljátok hát a gólyakalifa történetét…

A gólyakalifa

1.

Hásid, a bagdadi kalifa egy csendes délutánon kényelmesen üldögélt kerevetén. Igencsak forrón sütött a nap, és egy kis szundikálás jobb kedvre derítette. Mélyeket szippantgatott hosszú szárú rózsafa pipájából, s kávét is kortyolgatott hozzá, melyet egy rabszolga töltött poharába. Elégedetten simított végig szakállán, a jó kávé zamatát élvezve. Röviden szólva: a kalifa remekül érezte magát.

Ezekben a délutáni órákban könnyedén szót lehetett vele érteni, mert ilyenkor mindig kegyes és nyájas volt. Ezért Manszúr nagyvezír is mindennap ez idő tájt járult a kalifa színe elé. Ezen a mai délutánon is eljött, mélyen gondolataiba merülve. Szokatlan volt ez tőle, így hát a kalifa egy pillanatra felhagyott a pöfékeléssel, s így szólt:

– Miért oly gondterhelt az arcod, nagyvezír?

A nagyvezír keresztbe fonta karjait, meghajtotta magát ura előtt, s imigyen válaszolt:

– Ó, uram! Afelől nem vagyok bizonyos, hogy gondterhelt-e az arcom, de az már igaz, hogy roppantul keserű a kedvem. Odalent a palota udvarán egy kalmár kínálja portékáját, s nekem nincs elég pénzem, hogy valami kedvemre valót vehessek.

A kalifa már régóta szeretett volna valahogyan a nagyvezír kedvében járni; leküldött hát egy rabszolgát, s színe elé hozatta a kalmárt. A kereskedő apró, köpcös kis emberke volt, bőre sötétbarna, ruhája rongyos. Egy nagy ládában cipelte portékáját: gyöngyöket, gyűrűket, dús veretű pisztolyokat, serlegeket és fésűket. A kalifa hosszasan keresgélt, majd végül magának és a nagyvezírnek egy-egy szép pisztolyt, a nagyvezír feleségének pedig egy fésűt vásárolt. Amikor a kalmár össze akarta csukni ládáját, a kalifa megpillantott egy apró fiókot, s megkérdezte, hogy abban miféle portéka rejtőzik. A kalmár előhúzta a fiókot, s megmutatta a tartalmát: egy fekete színű porral teli szelencét, továbbá egy papirost, különös forma írással teli, melyet sem a kalifa, sem Manszúr nem tudott megfejteni.

– Egy kereskedőtől kaptam ezeket, aki Mekkában talált rájuk, az út mentén – szólt a kalmár. – Nektek jutányos áron megszámítom. Én úgysem tudom, mitévő legyek velük.

A kalifa, akinek könyvtára telis-tele volt kéziratokkal, melyeket egyébként nem tudott elolvasni, megvette a papírt és a szelencét, majd útjára bocsátotta a kalmárt. A kalifának persze erősen furdalta oldalát a kíváncsiság, hogy mit is tartalmazhat az írás. Megkérdezte hát a nagyvezírt, nem ismer-e valakit, aki meg tudná fejteni.

– Kegyelmes uram és parancsolóm – felelte a nagyvezír –, a nagymecsettől nem messzire lakik egy ember. Úgy hívják: Bölcs Szelím. Minden nyelvet ismer. Hívasd hát, talán ő megfejtheti e rejtélyes szavakat.

A bölcs Szelímet nyomban a kalifa színe elé hozták.

– Szelím! – szólította meg a kalifa. – Azt beszélik rólad, hogy roppant okos vagy. Vess hát egy pillantást eme írásra. Ha el tudod olvasni, úgy gazdagabbá teszlek egy ünnepi öltözékkel. De ha nem, úgy tizenkét nyaklevest kapsz, és hozzá még huszonöt botütést a talpadra, mert akkor jogtalanul bitorlod a Bölcs nevet.

Szelím mélyen meghajtotta magát, s imigyen szólt: – Legyen óhajod szerint, uram!

Hosszasan vizsgálgatta az írást, majd egyszeriben felkiáltott: – De hisz ez latinul van! Akasztass fel, uram, ha tévedek!

– Hát ha latin, olvasd föl, mi áll benne! – parancsolta a kalifa.

Szelím olvasni kezdett:

„Ember, ki ezt a papirost megtalálod, adj hálát Allahnak a jótéteményért, melyben téged részesít. Ha ennek a szelencének a tartalmából mélyet szippantasz, s utána kimondod a varázsszót: „Mutabor”, olyan állattá változol, amilyenné szeretnél, s az állatok beszédét is érteni fogod. Hogy ismét emberi alakot ölts, hajtsd meg magad háromszor keletnek, s mondd ki újra a varázsszót. De isten mentsen meg attól, hogy mosolyra húzd ajkadat, mialatt a varázslat tart, mert akkor a varázsszó kitörlődik emlékezetedből, s örökkön-örökké állat maradsz.”

E szavakat hallván, a kalifának viharos jókedve kerekedett. Szelímet megeskette, hogy senkinek nem beszél erről a titokról, majd megajándékozta az ünneplő ruhával, s útjára engedte.

Ezek után így szólt a nagyvezírhez: – Ezt nevezem jó vásárnak, Manszúr! Alig győzöm kivárni, hogy állati alakot ölthessek. Holnap napfelkeltekor jöjj el hozzám. Akkor majd együtt kimegyünk a mezőkre, szippantunk egy keveset a szelencémben lévő porból, s kifigyeljük, miről beszélnek a levegőben, a vízben, az erdőben és a réteken!

2.

Másnap reggel, alighogy a hold nyugovóra tért, s Hásid kalifa megreggelizett és felöltözött, a nagyvezír már meg is jelent színe előtt, hogy elkísérje kalandos sétájára. A kalifa övébe rejtette a varázsporos szelencét, s őrzőit hátrahagyva, a nagyvezírrel az oldalán indult útjára.

Átsétáltak a kalifa palotájának hatalmas kertjén, de mindhiába kémleltek állatok után, hogy kipróbálhassák a varázstrükköt. A nagyvezír végül azt javasolta, hogy menjenek tovább, egészen egy kis tóig, ahol ő már gyakran látott állatokat, nevezetesen gólyákat, melyeknek méltóságteljes megjelenése s hangos kelepelése mindig felkeltette a figyelmét.

A kalifa jóváhagyta a nagyvezír javaslatát, s együtt indultak a tóhoz. Megérkezvén rögvest megpillantottak egy gólyát, amely komolyan lépdelt fel s alá, békákat keresve, s hébe-hóba kelepelt is egyet. Azután megláttak egy másik gólyát is, magasan fent a levegőben, mely a tó partjára igyekezett leszállni.

– Fenséges uram! Kutya legyek, ha ez a két hosszú lábú nem fog itt mindjárt egy szép csevejbe kezdeni. Engedelmével, uram, mi lenne, ha gólyává változnánk?

– Jól beszélsz, nagyvezírem! – válaszolta a kalifa. – De előtte vegyük csak át még egyszer, hogyan leszünk újra emberek. Tehát: háromszor meghajtjuk magunkat keletnek, s kimondjuk a varázsszót: „Mutabor”. Így én megint kalifa, te pedig újra nagyvezír leszel. De isten óvjon bennünket attól, hogy nevetés hagyja el ajkunkat, mert különben örökre elvesztünk.

Mialatt a kalifa végére ért mondandójának, a másik gólya is megérkezett a fejük felé, s lassan leereszkedett a földre. A kalifa fürgén előhúzta a szelencét, mélyet szippantott a varázsporból, azután odakínálta a nagyvezírnek is, aki ugyanígy tett, majd egyszerre kiáltották el magukat: – Mutabor!

És láss csodát! A lábaik vékonyra zsugorodtak, s veres színt öltöttek, a kalifa és a nagyvezír szép sárga papucsai formátlan gólyatalpakká váltak, karjaikból szárnyak lettek, nyakuk rőfnyi hosszúra nyúlt. Szakálluk eltűnt, testüket pedig puha tollak borították el.

– Ejnye, de helyre kis csőröd van, nagyvezírem! – szólt hosszas csodálkozás után a kalifa. – Istenemre, ilyet még életemben nem pipáltam.

– Alázatos köszönet – válaszolta a nagyvezír mélyen meghajolva –, de ha szabad megjegyeznem, hatalmasságod gólyaként még daliásabban fest, mint kalifaként. Ha kegyelmességed is úgy parancsolja, menjünk közelebb a kollégákhoz, hogy kihallgathassuk beszédüket, s megtudjuk, értjük-e a gólyanyelvet.

A másik gólya is földet ért. Hosszú csőrével megtisztogatta lábait, eligazgatta tollait, és azután a másik gólyához lépdelt. A két újdonsült gólya sietve közelebb ment hozzájuk, s nagy meglepetésükre a következő beszélgetésnek lettek fültanúi:

– Jó reggelt, Nyakigláb asszony! Mi szél fútta ilyen korán errefelé?

– Üdvözlöm, kedves Csőrkelep! Csak egy kis reggeli után áhítoztam. Megkínálhatom esetleg Önt is egy negyednyi gyíkocskával? Vagy egy darabka békacomb jobban ínyére volna?

– Alázatos köszönetem, de ma nem nagyon van étvágyam. Egészen más miatt jöttem ide ily korai órán. Holnap táncolnom kell apám vendégei előtt, s elkelne még némi kis gyakorlás.

Azzal a fiatal gólya kecses mozdulatokkal táncolni kezdett a réten. A kalifa és Manszúr ámuldozva figyelték, de amikor a gólya egyik lábán balettozva szárnyait kecsesen lebegtetni kezdte, nem tudtak tovább uralkodni magukon. Jóízű nevetés tört elő csőrükből, s csak hosszú idő múlva bírtak megnyugodni. A kalifa szedte össze magát először: – Ez volt aztán a jó móka! – örvendezett. – Még egy láda arannyal sem tudott volna senki ilyen jókedvre deríteni. Kár, hogy ezeket a buta állatokat elijesztette a nevetésünk, különben bizonyos, hogy még dalra is fakadtak volna.