Borítószöveg

Az elrugaszkodó négykézlábra ereszkedik, könyékig, térdig a vízbe merülve. Amikor mind a négy irányból érzékeli a fákban vibráló energia gyűrűit, és megsejti, hogy az északi flórabirodalom rakétái évezredek óta kilövésre készek, vadul megindul alatta a tajga, és elérkezik az ugrás pillanata.

Sirokai Mátyás új versei mintha régészeti leletek lennének egy eljövendő civilizáció szent irataiból: nehéz eldönteni, vajon hétköznapi mozdulatainkat írják-e le egy poszthumán sámán lézerpontosságú figyelmével, vagy épp a megváltás felé vezető ösvényt álcázzák egyszerű gyakorlatoknak. De akár a tajga közepén, akár egy intergalaktikus mentőkapszulában érezzük magunkat olvasás közben, egy dolog biztos: költészet ritkán van ilyen közel a csillagokhoz.

SIROKAI MÁTYÁS

A BEAT TANÚINAK

KÖNYVE

SIROKAI MÁTYÁS

A BEAT TANÚINAK

KÖNYVE

Libri Kiadó

Budapest

Copyright © Sirokai Mátyás, 2012

Magyar kiadás © 2012, 2014 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Somogyi Péter

A borító alapjául szolgáló alkotást az

acb Galéria bocsátotta rendelkezésünkre.

Esterházy Marcell: The End of the Long March

(2011, fotó, diasec, 65x110 cm)

Második kiadás

ISBN 978-963-310-537-5

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Dunajcsik Mátyás

A szöveget gondozta Kárpáti Zsuzsa

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

I.

I.1.

Amikor elhagyja anyját és apját, a fiú az erdőbe vonul, hogy megkeresse a fát, mely odvába fogadja. Lelke bejárja ágait és megismeri a gyökerek csendjét, a levelekről egyenként tudja, melyik az északi szél vitorlája, melyik az évszakok kompja. Ha az erdő bőségétől növényi álomba merül, el kell azt hagynia, mert a lomha lélek nem hallja meg a dobok szavát.

Az erdőn semmi sem önmagának növekszik. Van, ami a napnak nő, van, ami a szélben, van, ami az eső mormolására, és van, ami dalol, hogy a férgeké lehessen. Az a legboldogabb, aki nyugalmat talál a növényi létben, mert egyetlen verejtékcseppje enyhülést hozhat a nyüzsgő talaj szomjazóinak. Ám akinek vére nem tud a nedvekhez lassulni, hallgasson annak szavára, és ne részegedjen meg az első utazás örömétől.

I.2.

A pelikánfának nincs szüksége az őt keresőre. Aki meg akarja találni, magáért teszi. Hogy önzése ne akadályozza, a fa eksztázisának idején meg kell tanulnia önmagára mint a fa részére gondolni, lemondva ezzel a látásról, a hallásról, a szaglásról és az ízlelésről. Amikor a nyírfák riadalma betölti az erdőt, és roppant súlyok emelkednek, süllyednek az ágak között, a fa és parazitája együtt válik helyettes áldozattá, egy testként élik át az eljövendő világ erőinek megnyilatkozását. Törzsük a kéregtől indulva átforrósodik, leveleik égnek merednek, és mikor a föld gyökereikre támad, ágaik a megnyílni látszó ég felé nyújtóznak, lángba borulásra kínálva terhüket.

Az eksztázisban átéltek az emberből egy új, hályogszerű ént kényszerítenek ki, amely különbséget tud tenni az álló- és a vándorfák között. Életereje megnő, számára a gyönyör képei többé nem a test, hanem a tűz ábrái közül kerülnek ki.

I.3.

A vándorfák lüktetése lassú, a fiatal egyedeké óránként egy rezzenés, az idős példányoknál olykor két nap is eltelhet egy-egy mozdulat között. A megfelelő egyedek megtalálásához a fák után vágyódó nap mint nap el kell hogy vegyüljön közöttük, amikor az árnyékok rövidebbek, mint az árnyékot vető testek, amíg a vadak alszanak. A vándorfák átrendeződő lombkoronája, mint egy kas, amit folyton újrafonnak, mozdulatonként új fénymintázatot enged át, melynek változásaiból következtethetünk a fa irányultságára, a kasban felkínált hely ágalakzatára, a fa heves vagy nyugodt voltára.

Hogy a kasba bejussunk, meg kell találni a fa lüktetésének pontos tempóját, a változás pillanatát, amiben, ha sikerül együtt mozdulni az ágakkal, az elforgó árnyékok a lombok közé rántják a közéjük kívánkozót. A változások között eltelő időt tekintsük egy elhajított fémgolyó útjának. Így az időt folyamatában, egy ívben érzékeljük, s a golyó a rá váró számára előre ismert pillanatban, oly biztos pontossággal fog az árnyékok közé hullani, mintha útja nem napokon, órákon vagy perceken, hanem szívdobbanásokon át vezetne.