Borítószöveg

A jó gyerekre vonatkozó szabályok egyértelműek: rendesen tanulni, sportolni, templomba járni. Szorgalmasan gyűjtögetni a pontokat, hogy egy napon beválthasd őket lakásra, családra, jó állásra – tisztességes felnőtt életre.

Rebeka nem akarja elhinni, hogy a nővére nem volt jó. Nem hajlandó beletörődni, hogy elszakították tőle, hogy életfogytig száműzték a Marsra, ezért megszállottan nyomozni kezd utána. Bár a földönkívüliekkel vívott háború évei alatt bevezetett biztonsági intézkedések nem könnyítik meg a dolgát, a lánynak mégsem jelent gondot, hogy kijátssza a rendszert. Ám amikor sikerül kapcsolatba lépnie az Anonymous nevű betiltott hackercsoporttal, váratlanul egy titokzatos zsaroló markában találja magát.

Jonas egy pillanatig sem habozik, amikor Rebeka a segítségét kéri, sőt legjobb barátját, Sütit is beavatja. Arra azonban egyikük sem számít, hogy hamarosan olyan váratlan eseményekkel kell szembenézniük, amelyek megváltoztatják a sorsukat…

MIKLYA ANNA

DÜHÖS NEMZEDÉK I.

Jonas és a szürke hadsereg

Libri Kiadó

Budapest

Copyright © Miklya Anna, 2013

Magyar kiadás © 2013, 2014 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Café Design, Seidl Mika

Második kiadás

ISBN 978-963-310-536-8

Felelős kiadó a Libri Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Angyalosy Eszter

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor (print), Lovas Anna (e-könyv)

Az elektronikus verziót készítette eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Anyám mindig is tiszteletben tartotta az intim szférámat, ezért lepődtem meg annyira, amikor egyszer csak felbukkant a szobám ajtajában. Ráadásul pont a „merénylet” reggelén. Nem hiszek a nők hatodik érzékében, de akkor majdnem szívrohamot kaptam. Megtorpant az ajtóban, és úgy tett, mintha kopogtatna az ajtófélfán, ami hülyeség, mert az ajtó fotocellás. Anyám szereti az ilyen dolgokat, szerinte egy ajtón kopogtatni kedves szokás. Nem vitatkozom vele, mert ha nem lennének ilyen stikkjei, én szívnám meg a legjobban.

Szóval. Anyám ott állt az ajtóm küszöbén, kezében a Swarovski kristályos tabletje (régimódi, borzasztóan giccses), azon a bankszámlakivonatom, megnyitva. Mindketten puccban voltunk, mert aznap volt az Évértékelés Napja, ami nyilván összefüggött a mi kis csínyünkkel is, de erről egyelőre csak én tudtam. Ültem az ágyon, húztam a zoknimat a lábamra, és hirtelen nem tudtam mit mondani. Az első gondolat, ami átfutott a fejemen, hogy vajon kikapcsoltam-e a gépemet (igen), vajon szokott-e turkálni a cuccaim között (nem), de ha esetleg mégis, akkor rájöhetett-e valamire (nem, nem, nem és nem, a család hackere én vagyok). Akkor viszont mit keres az ajtómban kiskosztümben, pont az évértékelés-napi szónoklat előtt? Lebuktunk? Para van? Szobafogság, büntetőedzés, szentbeszéd?

Beimbolygott az ágyamig a tűsarkain, óvatosan lehuppant a számítógépes fotelembe, megigazgatta a szoknyája szélét a térdén, és rám mosolygott. Ettől megnyugodtam. Igazán szívmelengető mosolya van. A mosolya az egyetlen, amivel elég meggyőzően tudja azt hazudni, hogy minden rendben, de én jól ismerem, nekem a szeme mindig elárulja, hogy valójában soha semmi sincs rendben.

– Ügyes vagy, Jonas – mondta, és jobb híján még egyszer végighúzta az ujjait a szoknyája varrásán. Szívesen összekócolta volna a hajamat is, ha hagyom neki, de nem tette, mert tudja, hogy ki nem állhatom, ha hozzám érnek.

– Büszke vagyok rád – folytatta, és meglengette előttem a bankszámlakivonatot, hogy lássam, mire gondol. Elkaptam a tabletet, és rákukkantottam a fájlra. Sosem érdekelt különösebben az egyenlegem. Amíg nagykorú nem leszek, úgysem jutok hozzá a pontjaimhoz, még egy kis részükhöz sem, akkor meg minek izgassam magam. Anyámtól kaphatnék zsebpénzt a személyi kártyámra, de mióta tisztában vagyok azzal, hogy mennyibe vagyok neki (egyedülálló szülők adója és a többi), nincs hozzá pofám. Tehát általában nem érdekeltek a pontjaim, most viszont megnéztem őket, és, hát, hú. A legutóbbi alkalomhoz képest tényleg rengeteg volt.

– Gondolsz a jövődre, kicsim – folytatta anyám, és láttam, hogy elérzékenyült. – Az utolsó fél évben nagyon sokat haladtál. A jegyeid se rosszak, de a rengeteg sport és a templomba járás… Büszke vagyok, Jonas, hogy ilyen komolyan veszed a vallásodat. Még azt is visszavonom, amit a barátaidról mondtam. Igazságtalan voltam velük. Láthatóan jó hatással vannak rád.

Megint rám mosolygott, és ettől a szomorkás mosolytól felkavarodott a gyomrom. Éppen aznap történt, az Évértékelés Napján, illetve nekünk, hármunknak a „merénylet” napján. Tisztában voltam vele, hogy egy órán belül sem rám, sem a barátaimra nem lesz büszke. Kiabálni fog, vagy hisztérikusan sírni, magyarázkodnia kell majd a rendőröknek, az iskolaigazgatónak, Zachari atyának és a társasház közös képviselőjének, aki mindenbe szereti beleártani az orrát, főleg abba, amit nem tud ellenőrizni a folyosók és a lépcsőház kameráin keresztül.

Anyám mérges lesz és csalódott. Még az is elképzelhető, jutott eszembe hirtelen, hogy rá is komolyabb büntetést szabnak ki, amiért nem figyelt rám jobban, és hagyott így elkanászodni. Elszontyolodtam. Mégiscsak ő az anyám, és én eddig bele sem gondoltam, mi lesz vele azok után, amit hetek óta tervezgettünk, és ami végül visszafordíthatatlanul be is következett.

– Zachari atya annyira elégedett a pontjaiddal, hogy külön megemlített a társasháznak küldött plébánosi körlevelében – csacsogott tovább anyám.

Felhorkantam. Utáltam Zachari atyát. Azok közé a papok közé tartozott, akik csak azért álltak be birkának, mert rengeteg pénz van az egyházban, egyébként pedig egy aljas, törtető, gerinctelen féreg. Zsaroló. Feljelentő. Visszaél a gyónási titkokkal. Anyámat szerencsére még sosem bántotta, mert anyám igazi jótét lélek, nincs semmi bűne: dolgozik, aztán meg ott vagyok neki én, ennyi a magánélete.

– Ez még nem minden – folytatta anyám. – Schmidt úr is felfigyelt a teljesítményedre! Áthívott minket magukhoz! És nemcsak egy teára, kisfiam – felemelte a mutatóujját, úgy szótagolta –, vacsorázni hívtak! Vacsorázni! Mind a kettőnket! Hát nem nagyszerű?

Elnevette magát, és ebben a pillanatban tényleg boldognak tűnt. Kisimultak az apró ráncok a szeme körül, és meglepően fiatalnak látszott. Fiatalnak és gondtalannak. Olyan lelkiismeret-furdalás öntött el, hogy alig kaptam levegőt. Ha tehettem volna, sőt még mindig, ha megtehetném, még most is visszaforgatnám az időt, és áttenném az akciónkat néhány nappal későbbre, hadd kapja meg szegény anyám a vacsoráját Schmidt úrral, a közös képviselővel és a kedves családjával. Pontosan tudom, mennyit küzdött azért, hogy befogadjanak minket a sötét, huzatos folyosókkal és kis lakásokkal telezsúfolt társasházban, és tisztában voltam azzal is, hogy ezután sokkal rosszabb lesz minden, a lehető legrosszabb. Nemcsak egy házasságon kívüli gyermek egyedülálló édesanyja lesz, hanem egy fiatalkorú bűnözőé is. A balhés gyerek anyukája. Eddig is kibeszélték a háta mögött, és arra ment el minden ereje, hogy úgy tegyen, mintha nem venné észre a felhasogatott szemeteszsákokat, a lenyúlt lábtörlőket, a könyörtelenül meggyilkolt virágokat a folyosón. De mostantól még ennél is nehezebb lesz neki.

Anyám egyetlen, megbocsáthatatlan bűne, hogy nagyon akart gyereket. Az összes pontját, a teljes örökségét arra költötte, hogy gyermektartási jogot vegyen, aztán megvásároljon engem az apámtól. Kihasználta a törvények nyújtotta legutolsó lehetőséget: csak egy kiskapu volt ugyan, de akkor még megtehette. Elvesztette jószerivel mindenét, csak egy kis lakása maradt, a diplomája és én. Addigra már kitört a háború, és a hadiállapot miatt egyre jobban megszigorodtak a gyerektartási törvények. Nem sokkal később még egy masszív vagyon sem lett volna elég ahhoz, hogy egyedülálló szülőként gyereke lehessen a Kerületekben. Meg is becsülte, hogy neki még lehetett. Mindig azt mondja, én maradtam az egyetlen kincse, és úgy is bánik velem. Egyszer azt is mondta, hogy én egyedül elég vagyok neki a boldogsághoz.

A csúfolódástól és a kiközösítéstől persze ő sem tudott megvédeni soha. Attól saját magát sem tudta megvédeni. De megtanított arra, hogy leszarjam. „Igazságos világban élünk, Jonas – ismételgette, mint egy varázsigét, ami képes láthatatlanná tenni az embert. – Az Elnök egy igazságos világot teremtett abból a káoszból, ami a gyerekkoromban volt. A lehető legigazságosabb világot. Ezt sose felejtsd el! Lehet, hogy nem szeretnek a társaid, de azt nem tudják befolyásolni, hogyan tanulsz és hogyan viselkedsz. Ugyanannyi esélyed van a pontszerzésre, mint az összes többi gyereknek, nemtől, vallástól és származástól függetlenül!”

Amíg kicsi voltam, hittem neki. Szeretem az anyámat, és megbízom benne, csak ahogy felnőttem, okosabbá váltam, mint amilyen ő valaha is lesz, szegénykém.

Automatikusan körülnézett a kis szobában, mielőtt a térdére fektette volna a tabletjét. Mindenki automatikusan körül szokott nézni egy helyiségben, mielőtt valami igazán fontosba kezdene: mintha ezzel ki lehetne játszani a webkamerák sosem alvó tekintetét, vagy a behúzott függönyökkel meg lehetne szabadulni a „biztonsági okokból” folyton minket pásztázó műholdak lankadatlan figyelmétől. Én egy kicsit azért nagyobb biztonságban érzem magam, mint ő, de ez titok. (Hétpecsétes, ami azt illeti.) Szóval körülnézett, majd a térdére fektette a tabletjét, becsukta rajta az egyenlegemet, és behívott egy másik oldalt.

– Ezt meg szeretném neked mutatni – folytatta, és kicsit közelebb húzódott hozzám. Tudtam, hogy fontos, mert nem a linket küldte át, és nem is a központi gépen hívta be a honlapot, hanem fogta a tabletet, a drágalátos, privát, kedvenc tabletjét (azon olvas, néz filmet, rendel ebédet, azzal indul aludni és fürödni is), és besétált vele a szobámig. Úgy tettem tehát, mintha nagyon érdekelne, és a gép fölé hajoltam.

Elsőre egy blognak tűnt. Mindenki ismeri ezeket, az egyik unalmasabb és kormányszagúbb, mint a másik. Gasztroblogok („Háború alatt is finomat, egészségeset, olcsón!”), életmódblogok („Tartsa a testét topformában, tartalékos!”), barkácsblogok („Legyen Ön is hazafi! Hasznos tippek bedolgozóknak”) és a többi. Csak kevés pontot fizetnek a bloggereknek, így a legtöbb elavult, fantáziátlan és tele van a háborút meg a kormányt éltető, egymásról másolt egyenszövegekkel. Elég könnyű feltörni őket. Én is kicsomagoltam párat az elején, már csak a gyakorlás miatt.

De ahogy jobban megnéztem, már láttam, hogy ez mégsem csak egy olyan általános blog volt. Megfogtam a tabletet, és közelebb emeltem a szememhez (nagyon rosszul látok, de utálom a szemüveget). A bejegyzések mindenféle szerkesztési elv nélkül követték egymást, sokszor a cím és néha még a dátum sem látszott, és volt, ahol csak egy videoklip vagy egy régi fotó szerepelt.

– Mi ez? – kérdeztem, jóval több érdeklődéssel a hangomban, mint amennyi egészséges, ha az anyja mutat az embernek valamit.

– Ez a blogom – sóhajtott fel anyám, és gyengéden elmosolyodott.

– Blogot írsz? – kérdeztem felháborodva, és visszatoltam az ölébe a tabletet. – Azért annyira még nem állunk rosszul!

Megrázta a fejét.

– Nem érted. Ez a régi, kamaszkori blogom. Illetve az egyik, mert többet is elkezdtem, de általában félbehagytam őket. Amolyan „énblog”. Ismered a kifejezést?

– Hallottam már róla – feleltem óvatosan, és újra rápillantottam a weboldalra. – Azokat nem tüntették el, mint a régi cikkeket?

– A régi cikkeket sem „tüntették el” – csóválta a fejét anyám töretlen bizalommal – Archiválták és a kormányzati levéltárak szervereire mentették őket, hogy ne érhesse el mindenki, csak a történészek és a kutatók. Te már nem emlékezhetsz, milyen felkavaró volt a szabad információ korában élni, Jonas. Amikor bárki megtudhatott a másikról bármi terhelőt, kényeset vagy magántermészetűt, egyetlen gombnyomással, és szabadon terjedtek a lázító, politikailag inkorrekt gondolatok. Én sem örülnék, ha valami olyan tartalom lenne hozzáférhető a számodra az interneten, ami felzaklatna. De a blogok magántulajdont jelentenek. Azok a felhasználók, akik nem fejtettek ki a háború óta kormányellenes tevékenységet, megtarthatták. Persze titkosítva vannak és le is fagyasztották őket. De még elérhetőek. Azt hiszem, elég érett vagy már ahhoz, hogy elolvasd, milyen voltam régen. Nemcsak hogy én, hanem hogy milyen volt az egész világ. Egyszerre vad, félelmetes és keserű… Te jó isten, de rég volt…

Egy pillanatig a távolba meredt, túl a kamrányi szobám szűkös falain, majd behívta a levelezőjét, és átküldte a blog hozzáférését. A biztonság kedvéért még hozzáfűzte:

– Nem mondom, hogy jobb vagy rosszabb volt akkor, egyszerűen csak más. Néhány dolog nagyon hiányzik. Többek között néhány illetlen dolog… – mondta, és ujjait a szája elé kapva kamaszlányosan kuncogni kezdett. Titokban azért reméltem, hogy a legilletlenebb dolgokról nem írt a naplójában, de ezt inkább nem említettem, inkább csak megköszöntem neki, hogy megosztotta velem. Alig vártam, hogy végre magamra hagyjon.

Nem igazán tudtam, mit kellene kezdenem anyám nagylelkű ajándékával. Bekapcsoltam az asztali gépemet, és felnéztem az oldalra, de alig olvastam el egy-két bejegyzést, újra elfogott a lelkiismeret-furdalás. Milyen naiv és kedves fiatal lány volt az anyám! Jó lett volna akkor ismerni, mielőtt még ilyen gyanakvó és megtört felnőtté vált volna. Mielőtt én ilyenné tettem volna. Vagy a kormány és a háború.

Végül becsuktam az oldalt, és a képernyővédőt bámultam egy jó darabig. Még nagyjából tíz percem volt. Együtt készültünk a templomba, hogy megünnepeljük az Évértékelés Napját, és végigüljük az Elnök lelkesítő beszédét, amit a Kormányzati Bazilikából sugároznak szét a Kerületek összes gyülekezetébe, legyen az keresztény, zsidó vagy muszlim.

Mindenki arra számított, hogy egy újabb unalmas szöveget kell majd végighallgatnia a végeláthatatlan, drága és véres háborúról, hogy újra végigvesszük majd az elmúlt év csatáit, kitérünk az elkerülhetetlen emberáldozatokra, a lakosság példátlan összefogására és háttérmunkájára, aztán együtt imádkozunk a világűrben elesettek lelkéért, ki-ki a saját vallása szerinti templomban. Majd központilag lekapcsolják a képernyőket, végighallgatjuk a szokásos misét, istentiszteletet vagy prédikációt, és hazamegyünk.

Tulajdonképpen addig a pillanatig, amíg ott nem ültem a gép előtt, és végig nem pörgettem anyám lelkes bejegyzéseit a Kerületek határainak kiterjesztéséről és a pontrendszer megszilárdításáról („láttam ma az Elnököt beszélni, és olyan hercig…” Megborzongtam az undortól. Hercig!), szóval addig fel sem fogtam, hogy mégiscsak valami nagyszabásúra készülünk. Hogy anyámnak például személy szerint biztosan nem fog jólesni a dolog.

Ebben a pillanatban, a gépem előtt dideregve, indulás előtt, még teljesen lehetetlennek tűnt, hogy valóban képesek leszünk megvalósítani mindazt, amit előkészítettünk. Három képzelgő kamasz voltunk csak, obszcén, lázító tartalmakkal a merevlemezünkön, akik épp most készültek hülyét csinálni magukból egy csomó ember előtt. De legalább megpróbálunk tenni valamit, mentegettem magam, mármint úgy általában tenni. Az unalom ellen, az igazságtalanságok ellen – vagy csak simán: Rebekáért.

Annyiban igaza volt anyámnak, hogy tényleg a barátaim miatt kezdtem el sűrűbben templomba járni. Jobban mondva Rebeka miatt. Ha belegondolok, minden új és izgalmas dolog miatta kezdődött el, az ő felkavaró és időnként hátborzongató kis titkai miatt. Rebeka teljesen őrült, és azt hiszem, nem ismeri a veszély fogalmát. Amíg fel nem tűnt a színen, Süti és én csak két átlagos srác voltunk, jó haverok, egy környékről jártunk egy iskolába, egy plébániához tartoztunk, egy ifjúsági imakörhöz és egy sportszakkörhöz. Bár a szülei nem ereszkedtek le odáig, hogy akár csak egyszer is meghívjanak magukhoz – az anyám miatt –, de hallgatólagosan elismerték a barátságunkat. Mindenkinek kell egy szövetséges, ezt mondták Sütinek, és Süti úgy döntött, hogy én leszek az övé. Ő volt a jóképű frontember, én pedig a háttérben működő agy, és ez tökéletesen meg is felelt így nekünk. Edzeni is együtt kezdtünk járni, méghozzá úszni: az én ötletem volt, a pontok miatt, hogy jó benyomást keltsünk a szülőkben. Hogy miért éppen az úszás? Az erőszakos sportokért manapság már kevesebb pont jár, ennyi az egész. A céta-tetiek nem kommunikálnak velünk, és nem is keverednek közelharcba, így most már nem kötelező a krav-maga és a fegyveres önvédelem, mint ahogy az anyámék idejében volt, amikor még eszelősen rettegtek a bevándorlóktól és az éhező utcai bandáktól.

Sütivel együtt jártunk úszni nyolcéves korunk óta, illetve főleg én úsztam, mert én nem vagyok olyan tónusos és masszív izomzattal megáldva, mint Süti. Sosem értettem, neki mintha egyszerűen kimaradt volna a kínkeserves nyúlánkság és a soványság, amivel én folyamatosan küzdök. Persze, a tesztoszteron! Biztosan erről is a hormonok tehetnek.

Szóval, Süti. Nos, közben azért ő is elverte valahogy az időt, általában csajozással (próbálkozással), mert az uszodánk szerencsére koedukált. Nem sok olyan hely van, ahol az ember lányokat láthat, ráadásul kvázi meztelenül. Süti imádta az uszodát: süttette magát a szoláriumban vagy jó időben kint a napon, fel-alá sétálgatva feszített a medence mellett, én pedig eközben edzettem, mint egy őrült. A víz nekem valahogy sokkal inkább az otthonomat jelentette, mint a szűk, figyelő szemekkel teli szobám anyám lakásában. Zenét dugtam a fülembe, anyám régi (már nem forgalmazott, félillegális) számait, amiket a gépén archiválva találtam, dubsteppet, elektronikus zenéket, progresszív house-t, trance-et, remixeket, és teljesen egyedül voltam. Senki nem figyelt, senki nem jegyzett fel rólam semmit, mintha nem is léteznék. Csak a dübörgő agyam volt és a víz. Jó érzés. Néha megálltam Süti mellett, aki rámutatott néhány lányra, én pedig megnéztem őket, majd biccentettem, ha kiemelkedően szépek voltak, de általában nem találtam bennük semmi különöset. Nem sok olyan lány volt, aki miatt kivettem a fülhallgatót a fülemből, és a végén általában róluk is kiderült, hogy nem volt érdemes.

Rebekát már hetekkel azelőtt kinézte magának Süti, hogy én egyáltalán rájöttem volna, kiről beszél annyit. A kis hercegnő, mondta mindig, enyhe lenézéssel (masszív érdeklődéssel) a hangjában. Vagy csak ennyit: a jóseggű. Mindez egy lányokkal teli uszodában azért nem szűkítette le jelentősen a kört. Egyszer azonban Süti nem érezte jól magát, és én egyedül indultam úszni. A bejáratnál összefutottam egy lánnyal.

Piros csizma volt rajta.

Először azt a virító csizmát láttam meg. Senki sem hord piros csizmát, senki sem szeret feltűnő lenni. Egészen csinos volt, már amennyi látszott belőle. Az arcába húzta a kapucniját, miközben egy brutálisan nagydarab sofőr csukta be utána egy elegáns autó ajtaját. Nem is mertem rögtön bemenni utána, egy darabig még tébláboltam az ajtó közelében a szürke járdán, a szemben lévő toronyház falán villogó hirdetéseket olvasgatva, és csak akkor óvakodtam beljebb, amikor a mogorva ábrázatú sofőr már eltűnt a nagy, páncélozott autóval együtt.

Átöltöztem, és bementem a csarnokba. Kora délután volt, főleg a termálmedencékben lebegett pár ráncos, békésen szundikáló öregasszony. A lány úszódressze és a sapkája is piros volt, könnyen szemmel tarthattam a szinte teljesen üres vízben. Beugrottam a mellette lévő sávba, és egy darabig csak úsztunk.

Jó volt együtt edzeni vele. Egy idő után azt vettem észre, hogy együtt mozgunk, egyszerre fordulunk, és egyszerre váltunk gyorsról mellre is. Jó volt, ugyanakkor egy kicsit zavaró is. Általában nem szeretek másra figyelni úszás közben.

Pihenőt is egy időben tartottunk, a tizedik hossz után. Az arca szeplős volt. Szeplős és komoly. Közelebb tempózott hozzám, és kérdezett valamit. Kivettem a fülhallgatót a fülemből.

– Szia – mondta.

– Szia – feleltem neki, mert jobb nem jutott az eszembe. Nem szeretek lányokkal beszélgetést kezdeményezni, ezt általában inkább Sütire hagyom.

– Mit hallgatsz? – kérdezte kíváncsian.

– Zenét – böktem ki, a kelleténél talán kissé csípősebben. Azonnal visszavonult. Átfutott egy kellemetlen grimasz az arcán, dacosan megrántotta a vállát, és visszacsobbant a vízbe. Ideges, nagy csapásokkal kezdett úszni. Visszaraktam a fülest, és tempóztam utána.

Minek kellett ilyen nyersnek lennem, korholtam magam. Az a helyzet, hogy a számok, amiket hallgattam, nem az államilag támogatott témákról szóltak (haza, isten, szüzesség, szeretet), vagyis nem voltak elérhetőek a Kerületek Online Zenebutikjában (most komolyan, ki vesz onnan bármit Zachari atyán kívül?), és ezért nem voltak jogtiszták sem. Anyám kukázta össze őket az internetről réges-régen, a szabad internet korában, amikor még nem voltak betiltva a torrentoldalak, és nem küldték azonnal a Marsra a túlságosan aktív hackereket, a gyilkosokkal, prostituáltakkal és megesett anyákkal együtt. Az Elnök annyira védi a szerzői jogokat, hogy a szívem szakad meg bele.

Szóval nem fogok az illegális zenéimről beszélni csak úgy, egy random, akármilyen csajnak az uszodában, még akkor sem, ha tudom, hogy szinte minden családban megvannak ezek a régi albumok, kinél mennyi. Még akkor sem, ha ennek a bizonyos csajnak mellesleg nagyon aranyos (dögös) szeplői vannak.

De attól még nem kellett volna kifejezetten bunkónak lennem. Biztosan nem akart semmi rosszat, csak ismerkedni. Nem voltam hozzászokva, hogy velem akarjanak ismerkedni, és nem az izmait ugráltató, széles vigyorú Sütivel. Ahhoz sem voltam hozzászokva, hogy bárki Süti nélkül lásson.

Úsztunk tíz hosszat együtt, aztán megint pihentünk. Elővakartam a mélyen eltemetett szociális énemet, és rámosolyogtam. Nem volt könnyű, de szerencsére visszamosolygott.

– Ne haragudj – mondtam neki, amikor újra megkapaszkodott mellettem a korlátban.

– Nem haragszom – ingatta a fejét komolyan. – Gondoltam, hogy valami igazán jót hallgatsz – tette még hozzá, és megdörgölte a szemét az öklével. Megkönnyebbülten sóhajtottam.

Egy darabig szótlanul bámultuk egymást. Láttam, hogy ő is azon gondolkodik, mivel folytathatnánk. Iszonyú nehéz beszélgetni valakivel, akiről nem tudsz semmit, de közben meg jó lenne minél többet tudni róla, lehetőleg mindent, és lehetőleg azonnal.

– Skrillex? – kérdezte végül suttogva.

– Túl forradalmár. Erőszakos. De azért szeretem.

Igyekeztem kerülni, hogy konkrétan be kelljen vallanom, vajon megvannak-e a számai. Felnevetett.

– Ez jó! Example? – faggatott tovább kíváncsian.

– Költő. Holdkóros.

– Kraftwerk?

– Igazi chill-out. Profi – bólogattam. – Néha hallgatom, de úszáshoz unalmas.

– Faithless?

– Hát, mondjuk, hogy kikerülhetetlen. Klasszikus és elegáns.

– Deadmau5?

– Egy szuperhős egérrel! Rá lehet unni egy idő után, mert kicsit monoton.

Bólintott.

– Lesz még, csak most hirtelen nem jut több az eszembe – mondta, és újra úszni kezdett.

A következő pihenőnél is váltottunk pár szót, végigbeszélgettük szinte az egész edzést. Nagyon jó volt. Igazából annyira meglepően, könnyedén és automatikusan volt jó, hogy észre sem vettem, milyen hosszú ideje úszunk, csak amikor egy fordulónál megéreztem, hogy mindjárt leszakad a lábfejem. Még két hosszig bírtam, aztán megkérdeztem tőle, nem akar-e meginni velem egy kávét. Mivel sosem beszélgettem még kettesben egy lánnyal, nyilván randira sem hívtam senkit. Nem kicsit kellett összeszednem a bátorságomat hozzá. Mégis visszautasított.

– Nem lehet – mondta kelletlenül, és határozottan rosszkedvűnek tűnt Nem értettem. Persze, minden lányt óvnak a szülei, de egy kávét azért igazán megengedhetne magának.

– Azonnal haza kell mennem edzés után – folytatta a magyarázkodást. – A szüleim GPS-en ellenőrzik, merre járok. Az öltözőből hívnom kell a sofőrt, ő pedig egyenesen hazavisz.

– Hú, bazmeg – csúszott ki a számon, mert ilyet még nem is hallottam. Tényleg egy kis hercegnő ez a lány, vagy mi a csoda?

– De itt találkozhatunk máskor is – mondta egy kis gondolkodás után. – Csak az uszodába és a templomba engednek el egyedül. Kedd délután is itt leszek, iskola után.

– Én is itt leszek – bólintottam mohón, de nem szégyelltem magam érte. Hálásan rám vigyorgott, aztán felém nyújtotta a kezét. Egy szilikonos nyomkövető óra fityegett a csuklóján.

– Rebeka – mondta. Megráztam a tenyerét. Az ujjbegyei ráncosak voltak a víztől, akárcsak az enyémek.

– Jonas – válaszoltam.

– Hát, akkor a keddi viszontlátásra, kedves Jonas – mondta ragyogó mosollyal, és kikászálódott a medencéből. Levette a sapkáját, a vállára terített egy bolyhos törülközőt, majd bevonult az öltözőbe. A haja vörös volt, majdnem olyan színű, mint a sapkája és az úszódressze. És igazat kellett adnom Sütinek: tényleg gyönyörű volt a feneke, legalábbis amennyit láttam belőle a szemüvegem nélkül. A maradékot meg hozzáképzeltem.