Péterfy Gergely

Kitömött

barbár

Regény

Kalligram

2014

Kalligram

2014

Copyright © Péterfy Gergely, 2014

ISBN 978-615-5454-41-7

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Évának

„Ki háborgatja az Embert szabadságának gyakorlásában?

– a gonoszok.”

A Szabadság és Egyenlőség Társaságának kátéja

1. FEJEZET

Ahogy álltam a Természettudományi Múzeum tetőtéri raktárában, és velem szemben a vörös szekrényben ott állt a fekete test, eszembe jutott, ahogy Ferenc elmesélte, milyen különös viszony fűzte Angelo Solimant a múzeumhoz.

Már kora reggel ott volt az Ásványtárban, és végigböngészte a leszögelt ládákat, amelyek nagy tornyokban álltak a terem közepén. Minden ládán ott állt a család neve, amelyiktől a gyűjtemény származott: alig akadt a Habsburg Birodalomban jelentősebb família, amelyik ne szerepelt volna a címkék valamelyikén. Born udvari tanácsos három évvel korábban kapta a megbízást, hogy Bécs számára rendezzen be egy olyan természettudományi múzeumot, amilyennel a londoniak vagy párizsiak már régóta dicsekedhetnek. A felhatalmazáshoz szinte korlátlan összeg is járt, hogy felvásárolja a magángyűjtemények legértékesebb darabjait; felhívására a birodalom legváratlanabb zugaiból is érkeztek ajánlatok, és kiderült, hogy az elmúlt évszázadokban a tehetős családok annyi ásványt, őskövületet, fosszíliát, borostyánba dermedt bogarat, meteoritot, korallt, kristályt és féldrágakövet gyűjtöttek össze Németalföldtől Firenzéig, Lembergtől Brassóig, hogy száz múzeum is kevés lenne a kiállításukhoz. Így Born megengedhette magának, hogy csak a javát fölözze le. Megbízottai számba vették és katalogizálták valamennyi gyűjteményt, még azokat is, ahol csak egy mamutfog árválkodott, aztán az udvari tanácsos eldöntötte, mely darabok megvételére tesz ajánlatot. Az asztalosok elkészítették a biztonságos ládákat, amelyeket jól kibéleltek összegyűrt újságpapír-labdacsokkal, hogy legyen mivel megakadályozni a gondatlan szállításból fakadó károkat, az udvari postaszolgálat pedig begyűjtötte és leszállította a küldeményeket, amelyek határidőre megérkeztek a Hofburgba, ahol a könyvtár fölött kialakított termekben már várakoztak a frissen elkészült, dióbarnára pácolt és csillogóra lakkozott tárlók, hogy befogadják a katalogizált és gondosan felcímkézett köveket.

Angelo kiválasztotta valamelyik ládát, egy firenzei küldeményt, vagy egy amszterdamit, vagy egyet Erdély közepéből, vagy egy alpesi tartományból. Képzeletbeli utazás is volt ez, hiszen nem akadt olyan terület a Habsburg Birodalomban, ahol addigra ne fordult volna meg gazdái kíséretében. Kora reggel, egyedül, a Természettudományi Múzeum csendjében volt ideje felidézni a ládákra írt családnevek és városok ürügyén élete állomásait. Végül megállt valamelyiknél, pajszert fogott, felfeszítette a ládát, szétterítette maga körül a tartalmát a parkettán, és nekilátott, hogy minden darabot egyenként azonosítson.

Évek óta tanulta már Ignaz von Born udvari tanácsostól a mineralógiát, és nemigen akadt olyan darab, ami kifogott volna rajta. Toronyokban álltak körülötte a könyvek, és néha órákon keresztül lapozgatott, ameddig meg nem találta egy ritka féldrágakő vagy tengeri kövület leírását. Lubickolt a latinban, és játékos rímekbe szedte a dallamos elnevezéseket, s e versikéket azokra az afrikai dallamokra dudorászta, amelyek gyerekkorából maradtak az emlékezetében. Ez megint olyan különleges disszonancia volt, ami rajongásra késztette a környezetét: egy néger a múzeumban.

A munkája precíz volt és megbízható, de azért olykor előfordult, hogy az udvari tanácsosnak felül kellett bírálnia valamit, amikor délután a napi ópiumadagjától tágra nyílt szemmel, beteg tüdejével zihálva megérkezett.

Aztán sokszor késő estig ott maradtak.

Alkonyat felé, végezve napközbeni teendőikkel, a barátaik is odaszállingóztak. Átjöttek az orvosok a közkórházból, az udvari fogalmazók és ügyvédek a hivatalokból, aztán megérkeztek a zenészek kottaírástól tintás ujjakkal, megérkezett Mozart egy üveg likőrrel, és néha maga Sonnenfels is megjelent, és cukorkákkal tömött zsebeiből osztogatta az édességet. Sokszor az igaz Egyetértés Páholy szinte teljes tagsága a Természettudományi múzeumban töltötte az estét, az őskövületek és meteoritok ürügyén megvitatták az alapvető világnézeti kérdéseket, amelyeket sosem untak el megvitatni, és csak késő éjszaka indultak haza.

A felesége, Magdalena akkor már nem élt, a lánya épp betöltötte a tizennégyet, úgyhogy Angelónak nem kellett sietnie, és nem tartozott senkinek elszámolással. A kijáratnál néha még ilyenkor is megvárta egy-két kíváncsiskodó, főleg nők, akik egy cseppet sem röstellték, hogy érdeklődésüknek ilyen nagy nyilvánosság előtt adnak kifejezést. Úgy látszik, maradék büszkeségüket is hajlandóak voltak feláldozni a dicsőségért, hogy épp őbeléjük szeretett a híres szerecsen, a főhercegi mór.

Voltak állandó, visszatérő rajongók, akik már annak is örültek, ha Angelo megengedte nekik, hogy hazáig kísérjék, de persze se szeri, se száma nem volt az alantas és otromba csínyeknek és durva támadásoknak sem: voltak, akik fogadásból ajánlkoztak fel neki, aztán nagy cirkuszt csapva visszakoztak, mások lesből megdobálták, ugyancsak fogadásból, vagy barátságot színlelve közeledtek, a bizalmába férkőztek, aztán az utolsó pillanatban megrugdosták, leköpték, ellopták valamijét, vagy egyszerűen csak a képébe röhögtek.

Angelo Soliman tökéletes egykedvűséggel tűrte az atrocitásokat. Azt mondta, egyforma élvezetét leli az emberi aljasság és az emberi jóság és nemeslelkűség megnyilvánulásaiban, mindkettő az előadás része, és nem fog egy színészt azért nem megtapsolni, mert a direktor a gonosz szerepét osztotta rá. Sok bánatot okozott ezzel a magatartással a rosszakaróinak és gúnyolóinak, akik akkor lettek volna csak elégedettek, ha ki tudják hozni a sodrából. Nem tudhatták, hogy Angelo éppúgy tanulmányozza őket, mint a kövületeket és fosszíliákat. Senkinek sem adatott meg rajta kívül, mondta Ferencnek, hogy az emberi aljasságot, gyarlóságot, butaságot, alantasságot és ostobaságot olyan közelről tanulmányozhassa, mint éppen ő: ez a perspektíva, ahonnan ő szemügyre veheti a Habsburg Birodalmat, olyan ritkaság, amelyben az a legkülönlegesebb, hogy még a legokosabbak, a legnemesebb lelkűek és a legtapasztaltabbak sem képesek teljes egészében belehelyezkedni: így ő egy olyan világ hírhozója, amit rajta kívül nem láthat senki sem.

József császár idejében még nem nagyon lehetett feketéket látni Bécsben.

Aki ilyen látványosságra vágyott, annak el kellett kocsiznia Schönbrunnba, és meg kellett várnia az elefántok etetését, amikor Pietro Angiola, a schönbrunni állatgondozó fűszoknyában, vörös sávokkal pingált meztelen felsőtesttel kiugrott egy fűkunyhóból, és vad ordítással felkapaszkodva a kifutót szegélyező rácsra, igazi színészi képességekről tanúságot téve, sírásig rémisztette a nevelőnők kíséretében érkező gyereksereget. Utána vigasztalásképp fülig érő vigyorral sárgarépát és almát osztogatott a gyerekeknek, akik a csemegét odatarthatták az elefánt mohó, taknyadzó ormánya alá, amellyel először óvatosan körültapogatta, majd felszippantva megragadta a táplálékot. Pietro ilyenkor már a hátán ült, és minden idegszálával arra figyelt, nehogy a bizonytalan idegállapotú, öreg állat, akiben tengernyi bosszúvágy gyűlt fel a sunyi és alantas emberi fajjal szemben, valami galibát okozzon. Ez a spektákulum elégítette ki leginkább az alsóbb néposztályokban az idegen és egzotikus utáni vágyat.

Angelo Soliman a schönbrunni állatgondozóval szemben viszont a felsőbb osztályok kedvence volt. Tőle nem azt várták, mesélte Ferenc, hogy a rácsokon ugráljon, hanem újszerű disszonanciát, váratlan és újszerű összhangzatokat, amelyekben új módon lehet rápillantani a megunt, régi gondolatokra.

Épp olyat, mint amilyet Born udvari tanácsos élt át minden alkalommal, amikor megcsodálta tanítványát az ásványok rendszerezése közben a Természettudományi múzeumban.

Ebből az ellentétből, amely az öreg mineralógust annyira felvillanyozta, a Természettudományi Múzeum tetőterében most már nem látszott semmi.

Angelo Soliman teste pont olyan időtlennek tűnt, mint a tárlókban sorakozó szürke meteoritok, mamutcsontok, óriáscsigák és az üvegszemükkel bambán álldogáló, kitömött egzotikus állatok, amelyek néma nyájként betöltötték a polcsorok közötti teret.

A preparátum strucctoll ágyékkötőben, fején strucctoll koronával állt, jobb lábával előre lépve, felemelt bal kezében lándzsával.

A bőr felületét repedések szabdalták, a repedések erezete szabálytalan rácsozatot alkotva borította be, mintha rádobtak volna valamilyen foszlott halász- vagy madarászhálót, vagy hanyagul befonta volna egy hatalmas, trópusi pók, amilyenekből jó néhány szőrös, fekete példány meresztgette csápjait a tárlók üvegei alatt.

A bőrpikkelyek némelyike a vastag és többszörös lakkréteg ellenére, amely üvegszerűvé tette a preparált testet, itt-ott lepattant, vagy épp felpöndörödve lepattanni készült, és a fekete bőrdarabkák alatt kilátszott a fafelület, a cédrustest: akkor már pontosan tudtam Ferenctől, mi van a bőre alatt. Az izmok és az erek mesterien kifaragott domborulataira egykor ráfeszülhetett a fekete, ruganyos bőr, de a fa időközben elöregedett, szétrepedt, és szétszakította a ráfeszülő anyagot. Az ember és a fa különös keveréke állt így elő, mint egy mitológiai lény egy ismeretlen nép meséiből. A lábait egy súlyos fakockára rögzítették, alulról a talpba fúrt csavarokkal, amelyek acélszürkén kandikáltak ki a lábfejig futó repedés mélyének sötétjéből. Az arc azonban különös módon ép maradt, és szinte élethűen nézett a szemembe a színezett üvegből készült pupilla és írisz. A tekintetében volt valami gyermeki csodálkozás, mintha kettőnk közül neki kellene jobban meglepődnie.

A test épp akkora szekrényben állt, amelynek üvegezett oldalfalához nem ért hozzá egyetlen végtagja sem: a poros üveg mögött a formák valamennyire elmosódtak, vesztettek mélységükből, mintha kétdimenziós kép előtt állnék. A szekrény hátfalának vöröse azonban nem halványult. Úgy lépett elő ebből a vörösből Angelo Soliman, mintha egy izzó alagút nyílna mögötte, amely egyenesen az alvilágba visz. Mintha visszatartaná azokat, akik a háta mögött tülekednek, vagy épp fordítva, mintha lázadó Orfeuszként az élükre állt volna azoknak, akik kitörni készülnek a mélyből.

Angelo nem volt egyedül.

Hátul, az ablak alatt egy strucc nyújtotta a nyakát: eredetileg kiterjesztett szárnyakkal állhatott, de a szárnytollakból nem nagyon maradt semmi, csupaszon meredt a két szárnycsonk. Talán a látogatók nem tudtak ellenállni a kísértésnek, és amikor a teremőr nem figyelt oda, lopva kitéptek egyet-egyet, mígnem a madár egészen megkopaszodott. A tapírnak, amely a strucc mellett álldogált, s amely a talapzaton álló felirat szerint a perui alkirály ajándéka volt, a fején csúnyán lekopott a szőre. A látogatók lehettek a ludasok ebben is: túlságosan sokan akarták simogatással kifejezni a szeretetüket, vagy nem tudtak ellenállni a lehetőségnek, hogy megérinthetnek valamit egy idegen világból, míg használhatatlanná és visszataszítóvá nem tették a preparátumot. A felrepedezett bőr alól kilátszott a sárgás koponyacsont, melynek varratait gipsszel öntötték ki, és erre kenték a lakkot.

A tapír mellett egy vízidisznó állt, mellette egy íbisz, lakkozott faágakon tarkabarka trópusi madarak, amelyeknek egyik-másik testrésze ugyancsak hiányzott. Volt, amelyiknek a lábát, a csőrét, és olyan is, amelyiknek a szárnyát törte le a gyűjtőszenvedély. Egy zebrának a fél oldaláról letépték a bőrt, az óriáspythont, amely egy faág körül tekergőzött, valami gombabetegség kaphatta el, amelytől szivacsos és bolyhos lett. Az ablak alatt, amelynek poros üvegére a párkányán verdeső galambok árnyjátéka vetült, egy szőre vesztett gorilla állt lefittyedt állkapoccsal. Fél karja hiányzott, az egyik orrlyukába papírgalacsint dugott valaki. Úgy állt ott, mint egy megszeppent kisgyerek, aki fél, hogy rácsapnak a kezére, ha piszkálni meri az orrát.

Egy szétesni készülő teve hátán, valamikor fehér, most már foltos és sárga turbánban, vörös burnuszban, mindkét kezében lándzsát tartva ott ült a schönbrunni állatgondozó, Pietro Angiola, arcán ugyanazzal a vad arckifejezéssel, amellyel a gyerekeket ijesztgette valamikor. Annyira hátradöntötték, hogy a szemlélő számára úgy tűnt, bármikor hanyatt bukfencezhet, ha nem sikerül elhajítania idejében a lándzsákat. Mind ő, mind a teve elég hitvány preparátori munka volt: az állat hasán szétnyílt a varrat, és pergett a kóc és a lószőr közül a fűrészpor, több kis kupac állt a padlón, mintha a teve maga alá piszkított volna. Pietro Angiola egyik lábfeje hiányzott, és kilógott a kóc és a vatta közül a fenyőléc, amivel a csontvázát pótolták: ő nem kapott cédrusból faragott testet, mint Angelo Soliman. Egy réztábla állt a teve előtt, egy fatörzsön, amely szerint az oromo faj eme példányát a Schönbrunni Állatkert adományozta a múzeumnak 1801-ben: abban az évben, amelynek nyarán Ferenc kiszabadult a börtönből, és hét év után első útját tette ónodi kastélyunkba.

A tevén vágtató Pietro mellett a földön egy kislány kuporgott, nyakában üveggyöngyökből fűzött lánccal, bokáján és csuklóján karperecekkel, piros tollszoknyában.

A mellei, amelyek épp zsendülni kezdhettek a nyúzás idején, fedetlenül hegyesedtek.

A két fekete dudor ugyanolyan zsírosan fénylett, mint a tapír csontig koptatott fejbőre: az érintések indoka itt azonban már nyilván sok mindenben más volt. A kislány arcára bájos, együgyű, csodálkozással vegyes tiszteletet akarhattak feszíteni, amilyennel egy afrikai a fehér emberre bámul, félénken fölfele nézve a látogatóra, aki málnás cukorkáját szopogatva elácsorog a dioráma előtt, és a melléhez nyúl, az arckifejezése azonban inkább olyan volt, mint egy vízbe fojtott kiskutyáé: talán bitumennel, vagy valami más ragacsos anyaggal tölthették föl a bőre alatti réteget, hogy gyermeki feszességét és hamvasságát imitálhassák vele, de a mostoha körülmények, a tetőtér nyári forrósága miatt az anyag megfolyhatott, és két oldalt összegyűlve lehúzta a pofazacskóit és lebiggyesztette az ajkát, így kölcsönözve szegénykének kutyafejet.

A talapzaton, amelyen kuporgott, réztáblácskán az állt, hogy i. Ferenc császárnak és királynak Mária Karolina királyné ajándékozta 1798-ban. Abban az évben, amikor Ferenc még a kufsteini cella tenyérnyi ablakán át bámulta vacogva a kékbe fagyott hegycsúcsokat, és írószer híján varrótűvel, saját vérével írt az anyjának levelet.

A társaság utolsó tagja Joseph Hammer volt, akit Narcissus atya, az irgalmasrendiek leopoldstadti kórházának főápolója ajándékozott a múzeumnak.

Magas, vékony férfi volt, a táblácska szerint etióp. Kék és fehér strucctollakból készült ágyékkötőben, fejét jobbra fordítva, felemelt jobb kézzel állt, és az ő nyakába is üveggyöngysort akasztottak. Kívül mattzöldre, belül világospirosra festett, finoman megmunkált szekrényben állt, kicsit magasabban, mint Angelóé. A szekrénynek mind a négy oldalán üvegajtó volt, így a preparátumot minden oldalról meg lehetett tekinteni, hátulról is. Szép, gömbölyű feneke volt. A szekrény belsejében az oldalajtók egyikére egy aranyozott keretbe foglalt ovális táblát erősítettek, s ezen az adományozó, az alakot készítő művész, valamint az életkor és a foglakozás mellett a néger neve is olvasható volt. Innen tudtam meg, hogy Joseph a bécsi kertgondozók szolgálatában állt, és ugyanaz a szobrász készítette a teste alakját megőrző faszobrot, mint Angelo Soliman cédrustestét: Franz Thaller udvari szobrász.

Hammert 1808-ban nyúzták meg és feszítették a bőrét a fára: abban az évben, amikor, 28 évesen, Iphigénia lányom halála után Tháliával voltam teherben, és Ferenc már eladta a könyvtárunkat Sárospataknak, hogy valahogy meg tudjunk élni.

Így álltak ők négyen, Angelo, Pietro a tevén, Joseph Hammer és a névtelen kislány, és körülöttük sorakoztak a kitömött állatok. Családias, bájos volt az elrendezés, mintha egy szép nagy família gyűlt volna össze valami jeles esemény ünneplésére.

Csend volt.

Az a fajta csend, amilyen csak zsúfolt, nagy, poros terekben tud lenni, ahol a polcokat apró tárgyak ezrei töltik be, és körös-körül minden csupa toll, szőrme és fa, papír és kóc, fűrészpor és kiszáradt bőr.

A másodrendű, lefokozott múzeumi tárgyak raktára volt ez, a kevésbé látványos ásványoké, a sérült preparátumoké, a másodpéldányoké, azoké, amelyeknél akadt kintre szebb, érdekesebb, tarkább és nagyobb. Ide került a Természettudományi Múzeum minden részlegéről a sérült vagy feleslegessé vált kiállítási tárgy: sok olyan ásvány és kövület is, amelyeket Angelo Soliman Ignaz von Bornnal annak idején maga rendszerezett, és ide vonták vissza az afrikai diorámából 1810-ben az emberi preparátumokat, amikor a megváltozott idők hirtelen viszolygást keltőnek találták kiállításukat. Most ennek a rongyos, dermedt nyájnak az élén állt Angelo, maga is rendszerezve: a talapzat réztáblája szerint az afrikai faj galla típusához tartozó férfi volt, és 1796-ban került a gyűjteménybe: amikor Ferenc még a csehországi Obrovicon raboskodott, egy sötét és hideg cellában, ahol november végén bekövetkeztek azok az események, amelyekről egészen az utolsó pillanatig, a Széphalmot körülvevő vesztegzárig hallgatott.

Angelo Soliman testével szemben álltam.

A nevem Sophie.

Azt jelenti: Bölcsesség.

Az apám alkimista volt.

Augusztus huszonharmadikán megöltem a barátod, Kazinczy Ferencet.

Sátoraljaújhelyen két héttel később tartották az első piacnapot.

Hideg volt. Esett az eső. Fáztam.

A város, ahol addig a legnagyobb esemény részeg diákok randalírozása volt, drámai díszletté változott, mintha a lángoló Pompei, vagy az elpusztított Trója elevenedett volna meg körülöttem. Az útakadályokat és az ideiglenes őrbódékat elbontották és eltüzelték a szekerekkel, pokrócokkal, saroglyákkal, és minden tárggyal együtt, amelyek a betegekkel érintkeztek. Égtek az ágyneműk, takarók, párnák, bölcsők, ágykeretek, égtek a ruhák, az utoljára lapozgatott könyvek, orvosságos szekrények, köpölyözők, gyerekjátékok és olvasók. Ropogott körülöttem a tűz, a lángnyelvek suhogva lobogtak. Nem is magukat a tárgyakat égették, inkább az érintést, amely a ragályt hordozta – mintha valakinek az árnyékán állnánk bosszút. A tűz volt minden esztelenség legvégső manifesztációja, afféle lebutított, paraszti világvége. A kertekben és a házak előtt, az utcákon is máglyákban égtek a holtak cókmókjai: pusztuljon minden, ami a járvány hónapjaira emlékeztet.

Keserű, fekete füst ült a dombok között.

Ebben az iliászi szcénában döcögött át velem, gyászoló Andromakhéval a szekér az unalomig ismert házsorok között – mennyit kacaghattunk volna Ferenccel egy ilyen csillogóra polírozott metaforán.

A vesztegzárat, amely három hónapig elvágott minket a külvilágtól, ami nem is volt igazi külvilág, éppoly távlattalan és szorongató volt, mint a belső, csak szeptember első napján oldották fel: a kolera akkor már messze nyugaton járt.

Hiába zárták le hermetikusan a határt – mindig egy újabb és újabb határt a hegyek lábánál vagy a folyók mentén –, a járványt sem a Dunánál, sem távolabb nem bírták megállítani. A legkétségbeesettebb és leghisztérikusabb intézkedés is eredménytelen maradt, mintha lávát akartak volna deszkapalánk mögé rekeszteni. Csakhogy itt senki sem értette, hol szökhetett át a fertőzés: a fejünk felett, vagy a lábunk alatt? Ebben az ellenségben az volt a legfélelmetesebb, hogy láthatatlan és megragadhatatlan maradt. Csak a tünetein keresztül mutatkozott, de akkor már késő volt felvenni ellene a harcot. Akkor volt leginkább jelen, amikor már továbblépett a testből, amelyet elragadott. Így aztán a gyógymódok csak a szenvedést fokozták, miközben érintetlenül hagyták a betegséget magát.

Az állam magára vállalta a védekezést, hiszen megtámadták, és az ellenséggel szemben az egyetlen rendelkezésre álló fegyverét vetette be, a hadsereget. Ezzel az ellenséggel szemben azonban a legjobb szervezés és taktika is eredménytelen maradt. Mindent a tanultak és a szabályok szerint csináltak,mégsem tudtak semmilyen eredményt sem felmutatni. És senki, még a legtanultabbak sem tudták megmondani, hogy tünet és tünet között a betegség hogy és merre járhat. Végig az motoszkált az eszemben, hogy mindez negyven évvel ezelőtt is megtörtént, csak akkor a járványnak más volt a természete – Ferenc ifjúkorában a királyságot és az egyházat fenyegette halálos veszély, melynek kórokozóját ugyanilyen kétségbeesett eredménytelenséggel próbálták legyőzni. Elégették a könyveket és betiltották a szabadkőműves páholyokat és levágták a fejeket, amivel csak azt tették nyilvánvalóvá, hogy semmit sem értenek a gondolatok terjedésének természetéből.

Akárhogy is jutott egyik helyről a másikra ez a mostani a ragály, szeptemberre nálunk, északon kitombolta magát. Mint egy felheccelt vadember, egy darabig tört-zúzott maga körül, aztán, mintha rájött volna, mit művelt, megszeppenve lecsillapodott. A járvány halottait eltemették, a lázadás résztvevőit felakasztották, akiknek pedig csak enyhébb bűnük volt, megkezdték raboskodásukat Sárospatak, Terebes és Sátoraljaújhely börtöneiben. Mert a kolera egyetlen valóságos következménye, amellyel a mi életünk dimenziójába lépett, az volt, hogy megmutatta, meddig terjedhet a gyűlölet és a gyanakvás, amit ezen a földön egymás iránt táplálunk, urak és parasztok, otthon lévők és idegenek. Lemeztelenítette hiedelmeink és meséink természetét, és olyasmiket tudtunk meg önmagunkról, amire egyikünk sem számított.

A parasztok úgy cselekedtek, amilyenné tettük őket: vadak voltak és kegyetlenek, mint a gyerekek. Borzalmas meséik gomolyogtak bennük, és ők úgy viselkedtek, mint a meséik szereplői. Úgy gondolkodtak, ahogy az eszüktől kitelt: eltántoríthatatlanul biztosak voltak abban, hogy a járványt kútmérgező zsidók, az urak és az orvosok okozták. Nem is történhetett volna másképp: egy ilyen horderejű esemény nem maradhatott magyarázat nélkül. A járvány önmagában nem volt elég csapás: ahogy a gyógymódok, úgy a magyarázatok is nagyobb bajt okoztak, mint maga a betegség.

Az állam szemében a szegénység és a vele járó mocsok volt a bűnös, végső soron tehát mégiscsak maga a paraszt: a paraszt szemében pedig az állam volt a bűnös, és mindaz, ami vele járt: a katonák, nemesek, a hivatalok, a papírok, a könyvek, az orvosok és az idegenek. Ahogy egyre több áldozatot szedett a járvány, a parasztok egyre több mindenkiben láttak ellenséget: először csak a zsidókban és az orvosokban, aztán az urakban és a városiakban és a katonákban, végül önmagukban is. Képzeletük megtelt démonokkal és boszorkányokkal, s a körbezárt, éhhalállal küzdő falvakban végül egymásnak estek.

A piacot kivételesen a megyeháza előtt állították fel.

A régi vásártér, ahol a járvány tombolása idején a halottakat halomba gyűjtötték, még mindig rossz emlékű helynek számított. A lesoványodott, sápadt, elgyötört városlakók, akik a vesztegzár hónapjai alatt alig jutottak élelemhez, most kábán tébláboltak a sókristályos madzagon himbálózó pácolt sonkák, nagy táblákra hasított lépes méz, bükkfafüst-illatú kolbászfürtök, sáros cékla- és káposztagúlák, és összekötözött lábbal verdeső tyúkok között. Alig volt család, amelyet ne sújtott volna haláleset: még mindenkiben friss volt a gyász és a rémület. Senki sem értette, mért pont ő lett a kiválasztott, mért pont ő élte túl; a múltjukban fel nem fedezett erények és jótettek után kutattak, amelyek ellentételezhetnék a nem várt, égi kegyet, s az elhaltakéban korábban észre nem vett bűnöket találtak. A kolera főleg a gyerekeket és az öregeket ritkította meg; ezt is elég nehéz volt megmagyarázni; a kalkulus mindig sántított valahol. Szédelegve járkáltam az árusok között. Úgy éreztem magam, mint aki hónapok óta éhezik, s már az étel gondolatára is halálfélelem fogott el. Felvettem egy céklát, megszorongattam, belevájtam a körmöm. Kibukkant a bíborvörös, levedző hús. Végigsimogattam a kolbász fénylő, feszes bőrét, megtapogattam a hús ruganyos dudorait, és lenyaltam a kezemről a paprikapiros, fokhagymás zsírt. Belenyomtam az ujjam a lépes mézbe, beszakítottam az opálos viaszréteget. Az ujjaim közt kitüremkedett a sűrű, sötétbarna méz, amelynek illatán a Tátra fenyveseinek fanyar sötétzöldje érzett. Kedvem lett volna felemelni egyet a rémülten pislogó tyúkok közül, és úgy tollastól-mindenestül kiharapni belőle egy darabot. Azt se tudtam, mit csinálok. Járkáltam, mint egy bábu. Szédültem. Fulladtam. Úgy éreztem, vége az életemnek.

Mindenki engem nézett. Nem formáltak kört, nem torpantak meg, inkább csak lassan köröztek, összehajolva sugdolóztak, miközben felém tekintgettek, de én voltam, egyértelműen én, a középpont. Mint egy lassú, rituális vadászaton, amely tánccal kezdődik és gyilkossággal ér véget. Egymáshoz hajoltak, összesúgtak, szétváltak, továbbmentek, aztán újra összehajoltak.

Tudtam jól, hogy min suttognak.

Hogy Kazinczyné, bár sose volt épeszű, most, hogy a kolera elvitte azt a cingár kis urát, egészen és végképp megbolondult. De hát milyen is legyen egy alkimista lánya? A hibbant aranycsináló, ördöggel cimboráló apja, a bolond gróf ugyan miféle főzetek gőzében nem ringatta, nedvével nem itatta meg? Ki tudja, milyen titkos, ördögi nyelv gonosz tanaival tömte tele a fejét az átkozott, vén szabadkőműves? Talán nem is a rendes módon fogant és született, hanem istentelen praktikával, apa és anya nélkül, s nem a teremtéstől rendelt természetes út és mód szerint. Hiszen az arca sem arányos, keze-lába suta, a járása olyan, mintha jégen csúszkálna, magában mindig dudorászik és motyog, és egyáltalán nem olyan, mint egy grófkisasszonynak lennie illene. Semmi elegancia! Semmi méltóság! Semmi tekintély! De persze, hogy is lenne bármelyikből is neki, amikor egy vasa sincs. Legalább a becsülete meglenne – de hát becsületről aztán itt végképp nem beszélhetünk. Szegény asszony, persze, akarhatna bármilyen lenni, az élet alaposan megtáncoltatta és kiforgatta. Milyen is legyen egy valamikori halálraítélt, börtönviselt államfogoly felesége? Mennyi becsület marad neki? Milyen legyen egy asszony, akinek az ura reggeltől estig leveleket körmölt, s olyan szavakat talált ki, amiket senki sem ért, és semmit nem jelentenek?

Az az ember, az a Kazinczy Ferenc, én mondom, éjszaka a kertben halottak szellemeivel pörölt. Sétapálcájával csapkodta a galagonyabokrokat, néha órákig, amíg egészen széjjel nem verte. Ősz haja szétbomlott, ide-oda lengett, mint egy kísértetnek. És közben kiabált, olyan nyelven, amit senki sem ért. A saját szememmel láttam! Az asszonyka meg rángatta volna vissza a házba, mert perzselte szegényt a szégyen, de az a kerge ura csak nem nyugodott, amíg az ártatlan bokrot gyökérig el nem pusztította. Hát mit ártott neki az a bokor? Jobban járt volna mindenki, ha a fejét veszik neki is Budán, mint a többi istentagadó, királygyilkos latornak. Régen volt már, nagyon régen, negyvennél is több esztendeje, de az idő csak nem segít az ilyen bűnökön! Amikor a bolond franciák lenyakazták a királyukat, meg a szegény kis királynét, a mi öreg királynőnk lányát, ennek itt szintén kedve támadt nyakazni. Meg akarták ölni a papokat, lerombolták volna az egyházat, istállót csináltak volna a templomokból! Még jó, hogy időben elcsípték az egész kompániát, mielőtt még nagyobb galibát csináltak volna! Kész csoda, hogy csak néhánynak üttette le a fejét a jóságos uralkodó, ennek a féleszűnek meg megkegyelmezett. Na de én mondom, nem sok haszna származott abból a nagy kegyelemből. Hisz a saját anyja szégyellte, amikor kiengedték a tömlöcből! Hát nem érted, a saját anyja szégyellte, és Regmecen, a főút közepén nem egyszer maga kiabálta a képibe, hogy bárcsak lenyakaztak volna téged is a többivel együtt, s nem kéne ezt a szégyent viselnem miattad! Szégyent hoztál a nevemre és apádéra! A húgaid nem tudnak férjhez menni miattad, az öcsédet a főispán nyilvánosan szégyenítette meg a megyegyűlésen, hogy egy börtönviselt halálraítélt testvére ő előtte többé nem ember! A saját anyja kiabálta rá ezeket! Én azt mondom, bár nyakaztak volna le inkább százszor, mint hogy ekkora szégyent megérjek! Hát egy ilyen ember özvegye mit is csinálhatna Sátoraljaújhely piacán? És miként viselkedjen egy friss özvegy, akinek az imént árverezték el a házát, s most aztán mehet alamizsnát koldulni a hét gyerekével? De ki tudja…! Talán nekik épp, hogy javukra vált a járvány, s szegény asszonyka végre megszabadult egy reménytelen tehertől. Soványka is, vénecske is, de legalább egy kicsit még élheti világát!