GAÁL VIKTOR, KISS ANGÉLA

Feketén-fehéren

Gaál Viktor, Kiss Angéla

FEKETÉN-FEHÉREN

Geopen Könyvkiadó

2014

Copyright © Gaál Viktor, Kiss Angéla, 2014

Kiadja a Geopen Könyvkiadó, 2014

Felelős kiadó: Babucs Éva

Felelős szerkesztő: Balázs Éva

Borítóterv: Váradi Gábor

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-615-5331-40-4

www.geopen.hu

Geopen a Facebookon

I. rész

LONDON

OLIVÉR

A férfira leselkedő leghalálosabb veszedelem: a nő.

Birodalmak vesztek el és fejek hulltak a porba női szeszélyből. Azt tagadni, hogy a nő hatalommal bír a férfi felett, a legvakmerőbb ostobaság. Tömegével rohangászik odakinn az elrettentő példa: kiherélt papucsok és anyuci pici fiacskái, akik figyelmen kívül hagyták ezt az alapvető szabályt.

Ugyanakkor minden nagybetűs Férfi mögött ott áll – várd ki a végét – egy nő keresztbe font karral, tekintetét az égre emelve. Aki mindent elkövetett, hogy a szóban forgó Férfit „jó útra térítse” és „megnevelje”. Csak éppen a férfi állta a próbát, és sikerült kiharcolnia egy döntetlent. NEM győzelmet, hangsúlyozzuk (mert az felérne egy vereséggel), hanem döntetlent.

A nő olyan, mint a királyvíz, ami egyedül a nemesfémet nem marja szét. Szóval gondold meg háromszor is, kikezdesz-e vele, és én még akkor is azt fogom ajánlani, próbálkozz inkább az oroszlánszelídítéssel. Mert ha önteltségedben tényleg azt hiszed, erősebb vagy nála – akkor a Szent Punci a Mennyekben legyen irgalmas hozzád!

Az én háborúm Londonban kezdődött, pont ott és akkor, amikor a legkevésbé számítottam volna rá. Az angol nők ugyanis – ne szépítsünk – rusnyák. Dagadt, lópofájú, igénytelen népség, rossz még rájuk nézni is, csontot kell kötni a nyakukba, hogy legalább a kutyák eljátsszanak velük.

Ezért is lepődtem meg, amikor megláttam AZT az arcot ott, a metró peronján. Hosszú, barna haj. Hatalmas, barna tekintet, az ábrándos fajtából való. Kedves mosoly. Nem tudtam levenni róla a szemem, azon kaptam magam, hogy megyek utána, és direkt ugyanabba a metrószerelvénybe szállok be, persze „csak úgy véletlenül”, rá se pillantva közben. Mellette akartam lenni, érezni akartam az illatát.

Természetesen ő is észrevett, és éreztem rajta, hogy bejövök neki. Befeszült. Kihúzta magát. Elkezdett viselkedni, a lehető legelőnyösebb oldalát mutatva. Ha jól emlékszem, valami businesskosztüm volt rajta, egyértelmű volt, mennyire igényes nő. Persze ez engem már akkor sem érdekelt, sokkal inkább a lénye ragadott meg. Az ártatlansága.

A fenekét nézve épp azon gondolkodtam, hogy biztos ő a kivétel, aki erősíti a szabályt, mert túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen – amikor egyszer csak dúdolni kezdett egy dalt a Drága. Vicces, de először csak az tűnt fel, ismerem a dalt. Annyira el voltam foglalva a formás kis fenekével, hogy nem esett le, egy magyar dalt dúdolgat ott magában önfeledten.

London kellős közepén.

Na jó, persze innentől már nem volt visszaút.

Az az alapvető baj a szép nőkkel, hogy az összes pasi őket cseszteti, és ezért mindnek ki kell fejlesztenie a maga hozzám-ne-szóljá’ páncélzatát. Ez alól az őzikeszemű szépség sem volt kivétel, az ő módszere láthatóan az „én-teljesen-ártatlan-vagyok-azt-sem-tudom-mit-akarsz” volt. Viszont onnantól, hogy egy Quimby-számot dalolászott, esélye sem volt lekoptatni engem. Én is dúdolni kezdtem a dalt, amire észrevette, hogy magyar vagyok. Ezzel máris megvolt a tökéletes okom arra, hogy szóra bírjam – kész mázli, hogy nem a budapesti metróban találkoztunk össze, mert akkor valószínű keményen fel kellett volna kötnöm a gatyámat. Ugyanis folyton zárt, igyekezett minél hamarabb kilépni a beszélgetésből.

Én viszont úgy álltam az egészhez, hogy nincs mit vesztenem. Így még aztán azzal is bepróbálkoztam, hogy elkértem a telefonszámát. Amin ő azonnal felháborodott – mit képzelek, ki vagyok én ahhoz, hogy belezavarjak a tiszta, kiskosztümös életébe? Közben meg nagyon is láttam rajta, hogy remeg az izgalomtól. Ebből az egész felháborodásos-izgalmas egyvelegből aztán szerencsére csak kirobbant egy számsor:

– Hetvenötharmincnyolcnullahétkettőhatnullanyolc!

Így, már-már vádlón, parancsolón.

Rögvest ezután viszont győzedelmesen felszegte a fejét, mosoly terült szét az arcán.

– És nyolcvannégyben születtem, a szüleim házszáma meg harminchat, és már hét éve élek Londonban.

A drága azt hitte, hogy ezzel össze fog tudni zavarni. Láttam rajta, mély elégtétellel várja, hogy visszakérdezzek, mi is volt a telefonszáma, hogy aztán dölyfösen odavethesse, hogy „hiszen már megadtam neked, miért nem figyeltél”. Én viszont nem kérdeztem vissza.

Sokat dolgozom számokkal, és van úgy, hogy nincs hová lejegyezni, hány fokos dőlésszöge van egy lejtőnek, vagy milyen magasra kerüljön egy turbina. Ilyenkor a legegyszerűbb memorizációs technikát szoktam használni: már ismert számsorokhoz hozzárendelni az új – aranyat érő – információt.

Hetvenötben született a bátyám. Harmincnyolc fok az már láz. Nulla-hét az majdnem James Bond, huszonhat karácsony utolsó napja, nulla-nyolc pedig olyan, mint „hullapolc”. Tehát Almásy Anna telefonon mesél arról, hogy a bátyám lázasan, James Bondnak öltözve, karácsony második napján hullákat pakol a polcra.

Pofonegyszerű, nem?

Hogy még véletlenül se adjam meg neki az elégtételt, tettem magasról a számaira, inkább a metró egy-egy döccenésénél egyre közelebb és közelebb sodródtam hozzá.

– Tetszik az illatod – mondtam. – Talán még észre sem vettelek, de az illatod már magához vonzott.

– Ezt így, itt és most? – ráncolta a homlokát.

– Miért ne? – vontam meg a vállamat. Totálisan felajzott a helyzet. Ott voltunk a tömeg közepén, viszont bármit, akármit mondhattam neki, mert még a mellettünk ülő dagadt feka öregasszony pincsikutyája sem értette volna a magyart.

Nem válaszolt, inkább lesütötte a szemét. A szerelvény ekkor lassítani kezdett, ő meg elfordult, az ajtóra koncentrált, nem volt hajlandó rám se pillantani. Viszont amikor kinyílt az ajtó, nem elrohant, hanem csak elindult kifelé.

Mint aki pontosan azt várja, hogy utána vessem magam.

– Micsoda véletlen, hogy nekem is a Green Parknál kell leszállnom – zárkóztam fel melléje a mozgólépcsőn. – Épp egy tárgyalásra megyek, egy tucat kínaival van találkozóm.

– Én meg randevúzni – vágott vissza.

Én komolyan nem értem, miért csinálják ezt a nők. Amikor a napnál is világosabb, hogy A-t akarnak, de csak azért is, körmük szakadtáig ragaszkodnak B-hez, sőt, ha véletlenül szembesítem őket a ténnyel, hogy A-t akarnak, én leszek az Antikrisztus meg a Dzsoki Júing legújabb reinkarnációja.

Nos, Almásy Anna is pontosan így volt ezzel. Hiába szembesítettem vele, hogy semmit nem érez a pasi iránt (akkor nem reagált volna rám úgy), inkább velem kéne randiznia (amire viszont nagyon is jól reagált a legelső pillanatban), csak egyre inkább felhúzta magát a dolgon. Olyannyira, hogy amikor aztán minden érvét ellőtte, egyszerűen csak hátat fordított nekem, és elindult kifele az aluljáróból.

A csapóajtóknál értem utol, ahol a metróbérleteket ellenőrzik. Ha hasonlókat szerelnének fel Budapesten is, akkor kábé az összes, a mozgólépcsők tetején unatkozó BKV-ellenőrt elküldhetnék valami hasznos dologra; gátat építeni, vagy mittudomén, küzdeni a világbékéért.

Megragadtam a kezét. Ha elengedem, onnantól lőttek a dolognak, hacsak nem tudok valami olyat odarakni eléje, amiről egy életre megjegyez engem:

– Tudod mit, hagyjuk az egész randis témát! Sőt, hagyjuk a saját randinkat is. Nyilvánvaló, hogy egymásra vagyunk kattanva. Feküdj le velem ma este. A hotelszobámban.

– Micsoda?! Jézus! Azt sem tudom, ki vagy! – rázta a fejét hevesen. De valójában szegény kis őzike már alig várta, hogy megfogják, és ne kelljen tovább menekülnie.

Vajon csak kitartó vagyok vagy beképzelten önfejű?

Fogalmam sincs.

Csak azt tudtam, akarom ezt a nőt. Vannak dolgok, amiket nem lehet megmagyarázni. Vannak emberek, akikkel elég egyetlen pillanat, máris az életünk részévé váltak. Belénk égnek, mindörökre. Ha elfelejtettem volna a telefonszámát, akkor sem tudtam volna kiverni őt a fejemből. Hónapokig merengtem volna róla, a magyar nőről a londoni metróból. Almásy Annáról, aki telefonon meséli, hogy a bátyám lázasan, James Bondnak öltözve karácsony harmadnapján hullákat pakol a polcra.

Persze elkéstem a szélgenerátor-forgalmazókkal való tárgyalásomról, de ráfogtam a forgalomra. A kínaiakkal úgysem lehet egyetlen ülés alatt megegyezni, végig kellett ennem velük egy ötfogásos ebédet egy flancos étteremben, ahol ötpercenként megkérdezték, ízlik-e a kaja, a vertikális szélkerekekről meg csak másnap voltak hajlandóak beszélni, amikor már az egész családfám történetét kikérdezték és az összes vigyorgó gyerkőcük képét megmutogatták nekem.

Szóval igazán nem volt gond, hogy késtem húsz percet.

Az a húsz perc késés mindent megért.

ANNA

Tulajdonképpen Kevinnek köszönhető minden, akinek két hónapos ostrom után végre elfogadtam a meghívását. Már csak pár megálló választott el a Hyde Parktól és tőle, amikor egyszer csak ott termett Olivér. Persze minden bizonnyal nem a semmiből, de én a metrón nem az embereket, hanem a körömcipőm orrát szoktam figyelni. Fogalmam sem volt, mióta áll mellettem.

Méregetett. Mint bioalmát a Borough Marketen. Amibe szívesen beleharapna.

Zavarba jöttem. És ha zavarba jövök, mit csinálok?

Dalolászok.

Ez történt a Picadilly line-on is. Magamról megfeledkezve dúdolgattam egy Zorán-dalt, amikor egy idő után arra lettem figyelmes, mintha a jobb fülemben egy mély hang kísérne.

Gondoltam, csak a saját hangom zúg a fejemben az alagút miatt, de a biztonság kedvéért körbenéztem.

Találkozott a tekintetünk.

Gyorsan leszegtem a fejem, és a halványszürke öltönyét szemléltem buzgón, aminek a sötétszürke csíkjai a váll- és az ujjrész találkozásánál hajszálpontossággal illeszkedtek egymáshoz.

Elmerülve a csíkokban, tovább dúdoltam.

Ő is.

Tehát nem képzelődtem.

Próbáltam valami hiteles magyarázat után kutatni a fejemben, hogy ne tűnjek lököttnek, de szerencsére rögtön szóba hozta, ő is Zorán-rajongó, és a múlt hónapban volt egy koncertjén.

Beszédbe elegyedtünk.

Ami egyáltalán nem jellemző rám.

Miközben a gyengéden hozzábújásra csábító mellkas és a büszke tartású hát veszélyes kombinációját mértem fel, egyik megálló követte a másikat, és a csúcsidőben szokásos várakozást sem úsztuk meg a megállók között.

Bár vonzónak találtam, mégsem tudtam állni a vad kék tekintetét, így helyette a sötétbarna, íves szemöldökére és a szeme körüli nevetőráncaira fókuszáltam.

A zsúfoltság miatt túl közel álltunk egymáshoz, ráadásul a Covent Garden előtt akkorát fékezett a metró, hogy a kapaszkodórúdon egymásra csúsztak az ujjaink. Zavart, hogy nem vette el a kezét. Az még jobban, hogy én sem.

Megbabonázva néztem a hosszú, vékony ujjakat. A mutatóujján az ujjgyökértől egészen a középső ízpercig volt egy forradás. Talán egy hevesen kipattanó bicska okozta, gondoltam. A középső ujja körömpercénél pedig ki volt dörzsölve a bőr. Talán egy ceruzától. Biztosan sokat ír vagy rajzol.

A metró kapaszkodórúdját egyre görcsösebben szorító kezemen nyugvó ujjai égetni kezdték a bőrömet.

Szeptemberre nem jellemző forróság volt a szerelvényben, így megkönnyebbültem, amikor a vezető végre bemondta a Hyde Park Corner megállót. Már épp készültem elköszönni, amikor kiderült, ő is leszáll.

Felfelé a mozgólépcsőn előállt azzal, hogy vacsorázzak vele. Azonnal rávágtam, hogy randira megyek. Persze akkor is ezt mondtam volna, ha éppen nem oda készülök.

Egy darabig fürkészett, majd megkérdezte, szerelmes vagyok-e abba a férfiba, akivel találkozom.

Ezt a pimaszságot!

Nagy önuralom kellett, hogy higgadtan el tudjam magyarázni neki, hogy ilyet nem lehet csak úgy megkérdezni.

Erre mit mondott? Hogy már késő. Már megkérdezte.

Lenyűgözött a szemtelensége.

De ő nem hagyta ennyiben. Ismét megkérdezte, szerelmes vagyok-e, mire én azonnal rávágtam, semmi köze hozzá.

Erre ő?

– Én meg úgy érzem, van közöm hozzá.

Nem is az bosszantott igazán, amit mondott, hanem ahogy mondta. Mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy neki köze van hozzám. Hogy nekünk közünk van egymáshoz. Ettől rögtön egy oktávot emelkedett a hangom:

– Nem! Ha tudni akarod, nem vagyok belé szerelmes!

Feltehetően azt is hozzátettem, hogy remélem, most boldog vagy. Egyébként az volt. Láttam a szemében. Azt mondta, tudta, hogy nem vagyok szerelmes. A Zorán-dalból.

Ekkor már bántam, hogy korábban megadtam neki a telefonszámom. Még akkor is, ha eddig még soha egyetlen férfi sem jegyezte meg.

Szerencsére felértünk a mozgólépcső tetejére, ahol egyszerűen csak hátat fordítottam neki és a csapóajtók irányába indultam. Ő viszont utolért, és mindenféle udvarlási formulát mellőzve előállt azzal, hogy töltsük együtt az éjszakát.

Ez már tényleg több volt a soknál! Ki nem állhatom a rámenős pasikat! Ismét Kevinre és a randimra hivatkoztam. Kiderült, őrá egy egész kínai delegáció vár. Azt is hozzátette, hadd várjanak.

Az első gondolatom az volt, hogy ennek a pasinak elment az esze. Ráadásul ez ki is csúszott a számom. Mire ő annyit mondott, szerinte most jött meg.

Ismét elutasítottam, még nyomatékosabban, mire megkérdezte, talán attól félek, belészeretek.

Élvezte, hogy senki nem érti körülöttünk, miről beszélünk.

– Semmitől sem félek! – szegtem fel a fejem.

– Biztos vagy te ebben?

– Biztos!

– Akkor este a hotelszobámban…

Majd egyszerűen megfordult és faképnél hagyott.

OLIVÉR

Dear Anna,

A The Jurys Inn Hotelben szálltam meg. 60 Pentonville Road. Negyedik emelet, 206-os szoba. Gyere oda ma este nyolc órára. És ne legyen rajtad bugyi.

ANNA

Kedves Olivér,

Ezúton szeretnék gratulálni a jó memóriádhoz, és egyben megköszönni a meghívást, de sajnos nem áll módomban elfogadni. Sok sikert a kínaiakkal, és érezd jól magad Londonban. Üdvözlettel: Anna

OLIVÉR

Figyu, Miss Breakfast at Tiffany’s,

Ez nagyon aranyos, hogy így kéreted magad, de már csak három napig vagyok Londonban. És kegyetlenül kívánlak, az illatod, a tekinteted, a feneked. És hiába titkolod, tudom, hogy te is engem. Szóval minek szerencsétlenkedünk itt?

…

Mondd, sosem vágytál rá, hogy egy ismeretlen pasi, aki megtetszett az utcán, rögtön ott a helyszínen jól megkeféljen?

ANNA

Nézd, nem mondom, hogy nem játszottam el a gondolattal, de tényleg közbejött valami. Jó éjszakát!

OLIVÉR

El tudtam volna képzelni jobb éjszakát is. De legalább azt beismerted, hogy „eljátszottál a gondolattal”, ez már haladás. Ha már itt tartunk, egészen pontosan miről képzelődtél?

Mert én azóta is csak Rólad...

ANNA

Jó éjszakát!

OLIVÉR

Jó reggelt!

Mondd csak, milyenek az esélyeim, hogy akkor ma elgyere velem legalább meginni egy kávét?

ANNA

Éppúgy nincs értelme egy egyéjszakás kalandot kávézással bonyolítani, mint ahogy csókolózással sem. Este nyolcra ott vagyok.

OLIVÉR

Ha bármi mondanivalód van, most mondd, mert miután belépsz az ajtón, nem foglak hagyni szóhoz jutni.

ANNA

Semmi mondanivalóm nincs a számodra.

OLIVÉR

Hűha, remélem, az ágyban is ennyire vadmacska vagy.

ANNA

Csak annak, akit szeretek.

OLIVÉR

Mondom, egy igazi, akaratos vadmacska. Pont ilyenre vadásztam itt az erdőben.

ANNA

Csak óvatosan azzal a puskával, kedves Vadász úr! Nehogy fordítva süljön el.

OLIVÉR

Ha a te kezedben sül el, még hálás is leszek érte.

ANNA

…

OLIVÉR

Tartozom egy vallomással: valójában természetvédő vagyok, életcélom a ritka, egzotikus, őzikeszemű vadmacskák védelme és megmentése.

ANNA

Én is tartozom egy vallomással: sose volt még egyéjszakás kalandom. Úgy érzem, mintha a szüzességemet készülnék elveszíteni.

OLIVÉR

Nagyon fogok vigyázni Rád, megígérem. Hosszan és többször is.

ANNA

Nagylány vagyok, nem kell rám vigyázni! És az ígéretedre sincs szükségem. Csak arra, hogy megdugj. Ennyi. Semmi több.

OLIVÉR

Remélem, estig nem lohad le a kedve, Vadmacska kisasszony.

(nincs válasz)

OLIVÉR

Van valami oka annak, hogy nem reagálsz? Ugye nem épp most gondolod meg magad?

(nincs válasz)

OLIVÉR

Általában nem szoktam ilyen lenni, ő hozta ezt ki belőlem. Akkoriban kifejezetten kerültem a nőket, elhivatott természettudós módjára inkább megfigyeltem és jegyzeteltem. Ámde a metróban állva belém csapott a felismerés: ennél az elképesztő nőnél ez az egyetlenegy lehetőségem van csupán!

Játszott velem: először elzárkózik, aztán másnap reggel mégis azzal kezd, hogy eljön, aztán meg keménykedik velem, aztán meg kijelenti, hogy ő az, aki dugni akar, aztán meg nem válaszol… Kábé már fogalmam sem volt, mire számítsak tőle. Este nyolcra visszamentem a hotelbe, de fel voltam rá készülve, hogy nem jön el. Alternatív programnak mehettem volna Wong úrékkal vacsorázni, akik nagyon belelkesültek azon, hogy biztos vevőt találtak a vertikális szélkerekeikre, ezért délután még masszőrhöz is be akartak fizetni a kínai negyedben. Persze Anna sms-ei miatt délután inkább nem kértem a masszázsból – de nyolc óra két perckor már erősen gondolkodtam rajta, hogy felhívom Wongot, a szélkerekeik mellett inkább mégiscsak igénybe venném a happy endinges masszázsomat is. A szélkerekeket egyébként egy EU-s beruházás keretében vettük a cégemmel, de erről nem kellett tudniuk.

Ezeken elmélkedve egyszer aztán egy tűsarkú cipő kopogására lettem figyelmes. A kopogás pontosan az ajtóm előtt maradt abba – ekkor már álltam. A szó minden értelmében. Mire nem a padlón, hanem az ajtómon kopogtak, én már félúton voltam a bejárat felé.

Izgatottan téptem fel az ajtót – és tényleg ő állt ott. Nem is akárhogyan, mert ha a metrón a szende titkárnő Annával találkoztam, akkor a hotelszobába meg az érzéki végzet asszonya lépett be. Fogalmam sincs, honnan tudta, odáig vagyok a combközépig érő kötött harisnyáért, de nem is ez volt a lényeg, hanem az a gátlástalanság, amivel felszegte a fejét és felém lépett.

Egy szót sem szóltam, csak bevágtam az ajtót, a falhoz nyomtam őt, és tépni kezdtem róla a ruhát, amiknek az összeválogatásával biztosan eltöltött pár órát. Tök feleslegesen, merthogy engem mindössze az érdekelt, minél hamarabb kihámozzam belőlük a lényeget, Anna formás kis testét. A nyolcvan kilómmal meg a sziklamászáshoz szokott karjaimmal könnyedén felkaptam, és egy mozdulattal az ágyra vágtam őt, nem hagytam neki időt megmukkanni sem. Csak a laptopom világított a szobában, de amit láttam a meztelenségéből, az tetszett, nagyon is.

Hát… fogalmazzunk úgy, hogy amiben „megállapodtunk”, azt sikerült maradéktalanul megvalósítanunk az első negyedórában. És a sztori itt véget is érhetett volna, győztes hadvezérként távozhattam volna a hadszíntérről. Ámde volt egy kis gond.

Túl jó volt vele.

Észbontó volt látni, ahogy felizgult tőlem. Imádtam, hogy azt akarja, irányítsak én, szorítsam le a kezét, ragadjam meg a haját. Közben meg, ha nem figyeltem, olyan vadul mászott rám, hogy nekem kellett visszafognom magam, nehogy túl hamar bekövetkezzen a happy ending.

Azt írta, nem akar csókolódzni, én viszont nem akartam visszafogni magam, összevissza csókoltam őt, ahol csak értem – bizony még a száján is, bár ő lelkesen ellenkezett.

– Lassabban! – szólt rám, amikor sokadszori tiltakozása ellenére is újra megcsókoltam. Picit ki voltak száradva az ajkai, talán a londoni időjárástól, de engem ez csak még inkább feltüzelt, szerettem volna megpuhítani őket. – Lassabban… – szólt rám újra, majd ráérős, lusta mozdulatokkal csókolt vissza. Csak az ajkaival, a nyelvét továbbra sem használva.

Basszus, az a helyzet, csak akkor és ott, Annát ölelve döbbentem rá, mennyire el voltunk hidegülve az előző barátnőmmel, mennyire rohadtul nem működött a kapcsolatunk a szakítás előtt már legalább fél évvel. Amikor épp pihenőt tartottunk, azt éreztem, hogy Anna tényleg ott van velem. És nem csak van, mint az a hideg, szőke jégcsap, hanem jelen van, énrám reagál. Az én hirtelen, kapkodó vágyamra, de még mennyire reagál!

Amikor már felpuhultak az ajkai, én meg lenyugodtam valamennyire, hirtelen rám tört egy fura érzés: szerettem volna mindent elmondani neki magamról.

– Mi az? – kérdezte Anna két nyelvetlen csók között. Egyáltalán nem abban a hangnemben, ahogy egyéjszakás kaland során szokás. Lágy, csengő hangja volt, olyan, amit hallgatva rögtön megnyugszik az ember.

– Semmi – mondtam, mert közben meg mégsem akartam az életemmel traktálni őt. Tehát inkább nem mondtam neki magamról semmit, hanem újra csókolni kezdtem, meg az ágyékát simogatni, ott, ahol meghagyott egy vékony csíkot a punciszőréből.

Ez persze nyílegyenesen vezetett oda, hogy újra lefeküdtünk. Másodjára sokkal tovább szoktam bírni, Anna viszont éppen hogy belemelegedett. Ami önmagában gyönyörű dolog, ámde a negyedik vagy ötödik orgazmusa után őzikeszemű egyszer csak kiszállt az ágyból, és öltözni kezdett, mondván, hogy akkor ő most menni kíván, és többé már nem el, hanem haza. Aminek – remélem, érthető okból – nagyon nem örültem. Alig kezdtem még csak ízlelgetni őt.

– Minek mész el? Tök késő van már, nem biztonságos.

– Majd hívok egy taxit – mondta. – De nehogy felajánld, hogy kifizeted, mert nem vagyok kurva.

– Miért vagy ilyen?

– Milyen? – villant rám a tekintete, miközben a bugyiját kereste.

– Hát ilyen… izé.

– Ezt úgy mondod, mintha annyira ismernél, hogy milyen szoktam lenni.

– Az előbb még egészen másmilyen voltál. Az sokkal jobban tetszett. Mi lenne, ha ezt a hideg Annát küldenéd csak el taxival, és a szenvedélyes Anna itt maradna?

– Dolgoznom kell holnap – válaszolta szemrebbenés nélkül.

Végül azzal tudtam ott marasztalni, hogy felajánlottam, megmasszírozom őt a „kemény munkanap előtt”. Erre végre lenyugodott, és elterült az ágyon hason fekve.

Így történt, hogy végül ott maradt egész éjszakára.

És így történt, hogy nem engem masszíroztak aznap este, hanem nekem kellett masszíroznom egy nőt.

ANNA

Gyalog indultam a hotel hatodik emeletére.

Időt akartam adni magamnak, hogy végiggondoljam az egészet. Nem mintha nem töprengtem volna rajta épp eleget. Amikor a régóta utánam áhítozó Kevin a Hyde Parkban megpróbálta megfogni a kezem, azt kívántam, bárcsak a metrón látott, szemtelenül rámenős, barna göndör hajú srác lett volna az. Akit aztán este sms-ben mégis visszautasítottam. Amit éjszaka már megbántam. De szerencsére reggelre minden visszatért a normál, Olivér nélküli kerékvágásba.

Mindezt megerősítve a bambis bugyimat vettem fel, hogy még véletlenül se gondoljam meg magam, ha Olivér esetleg újra írna. Feltételeztem, annál azért csak több eszem van, mint hogy a világ legkevésbé szexi alsóneműjében érkezzem egy hotelbeli találkára.

Tizenegykor, miután a részvényeseknek elküldtem a banki elemzéseket, sms érkezett Olivértől. Egy kávéra invitált.

Kávéra!

Egyből Pretty Woman-es feelingem lett. Elképzeltem magunkat, ahogy pont úgy beszélgetünk az időjárásról a Starbucksban, ahogy a négyhengeres autókról tette Richard Gere és Julia Roberts a sportautóban. Azaz: egy abszolút felesleges jelenet a szex előtt. Így hát megírtam neki, ne bohóckodjunk a kávézással, este nyolcra ott leszek nála. Aztán elhatároztam, hogy ebédszünetben kiugrok a Victoria’s Secretbe valami hajmeresztően dögös fehérneműért.

Végül mégsem ugrottam ki.

Az előző pasim, George miatt. Ugyanis utoljára miatta shoppingoltam a Victoria’s Secretben. Egy Playboy-nyuszi-jelmezt. Tudjátok, nyuszifüllel, bojtos nyúlfarokkal meg mindennel. Gondoltam, angol lovagom odáig lesz, ha szexi jelmezbe öltözve mézet csorgatok a testére, majd tetőtől talpig végignyalom a hófehér bőrét. Mentségemre legyen mondva, naivul azt feltételeztem, hogy az általa használt Honey-bunny becenévnek oka van. Mint utóbb kiderült, nem volt oka. Általam tévesen belemagyarázott célzata pedig végképp nem. Megismerkedésünk évfordulójának szexi forgatókönyve ott tért el először az általam megálmodottól, amikor a selyemsálammal bekötött szemű George köldöke alá csepegtettem egy kis mézet.

– Ez meg mi? – kérdezte, miközben görcsbe rándult az egész teste.

– Meglepetés – duruzsoltam. – Amit hamarosan le fogok nyalni rólad.

– Mézszagot érzek – szimatolt a levegőbe. – Remélem, bioméz.

– Igen, méz – suttogtam, miközben egyre lejjebb és lejjebb csepegtettem a nektárt.

– De bioméz? – kötözködött.

– Nem mindegy? – erőltettem higgadtságot búgó hangomra, miközben arra gondoltam, Leonardo DiCaprio soha nem kérdezné meg, hogy bioméz-e. Még egy Arany Málna-díjas filmben sem.

– Nem! Nem mindegy! – kapta le a szeméről egy mozdulattal a selyemsálamat, majd ki a kezemből a mézesüveget, miután felkapcsolta a Tiffany lámpát. – Ez nem bioméz! Ide van írva, látod? – oktatott ki az üveget mutogatva, de én nem láttam. Nem láttam át a szememben gyülekező könnytömegen, ami csak többszöri pislogás után kezdett oszlani.

A java csak ezután következett. Amikor a félhomályban kirajzolódott előtte a bunny jelmez. Finoman fogalmazva, egyből migrénje lett. Kereken három hétre.

De összességében jól sült el az évforduló, mindketten tanultunk az esetből. Nekem végre alkalmam nyílt elmélyíteni az ismereteimet bioméztémában, és nem utolsósorban azt is megtudtam, hogy kékvérű lovagom nemcsak a hűvös éghajlatért rajong, hanem a hűvös nőkért is, George pedig megtanulta, hogy a Honey-bunny becenév félrevezető, így Darling lettem.

A kedvében járva: hűvös, szenvedélytelen Darling.

Olyannyira szenvedélytelen, hogy Olivér ajánlatát ízlelgetve egyre inkább elszállt a bátorságom. Mi van, ha George mellett azt is elfelejtettem, hogyan kell csókolózni. Egyáltalán, élvezni a szexet.

Ismét visszautasítottam Olivért.

Tulajdonképpen örültem, hogy lehiggadtam, ugyanis össze kellett szednem magam a délutáni meetingre. Ami alatt sorra érkeztek Olivér sms-ei.

Újra izgalomba jöttem. Mint szűzlány AZ ELSŐ előtt.

Hogy mit gondolok az egyéjszakás kalandokról?

Semmi nyomdafestéket tűrőt. Ezért sem mentem bele soha semmilyenbe.

Aznap viszont tudtam, soha nem fogom elfelejteni annak a mutatóujján forradásos, a középső ujján a sok írástól vagy rajzolástól kidörzsölt kéznek az atlétatermetű, nyugtalan tekintetű tulajdonosát, ha legalább egyszer nem ér hozzám.

Isten a tanúm rá (nem az, amelyikben én nem hiszek, hanem az, amelyikben ti hisztek), hogy nem akartam lefeküdni Olivérrel. Csak arra voltam kíváncsi, vajon be tudja-e indítani az elszenvedélytelenedett testem. De úgy istenigazából!

Így hát végérvényesen eldöntöttem, hogy elmegyek. Detti barátnőmnek pedig úgy fogom majd elmesélni az engem hoteltalálka elfogadására sarkalló motivációmat, mint egy meglévő szenvedélyem felmérésére irányuló tudományos kísérletet. Végül is kémiatanár, csak megérti.

Persze már a harmadik emeleten hezitálni kezdtem. Mi van, ha Olivér az év minden egyes éjszakáján egyéjszakázik? Vagy netán nős. Három gyerekkel, kertes házzal és kutyával. Jobbnak láttam visszasétálni az alagsori bárig egy Martiniért. Aztán még egyért. Tulajdonképpen ezért szoktam azt mondani, ha valaki megkérdezi, hogy hol találkoztunk Olivérrel, hogy egy martinisüveg fenekén.

Másodjára már lifttel mentem.

Féltem. Nem tudtam, hogy mi lesz.

Ma már tudom, a NAGY dolgok ott kezdődnek, amikor az ember nem tudja, mi lesz.

Halkan bekopogtattam a körmeimmel, majd vártam. Semmi. Újra kopogtam, ezúttal a kopogtató ujjammal, de még mindig semmi. Már épp azon gondolkodtam, hogy a tűsarkúmat nyúlcipőre cserélem, amikor hevesen kivágódott előttem az ajtó, és ott állt előttem Olivér, teljes száznyolcvannégy centis magasságában.

Annyit sem mondott, hogy Howareyou, berántott, majd becsapta az ajtót, aztán a falnak döntve a nyakamnak esett. Nem úgy, mint egy twighlightos, nyálas vámpírfiú, hanem mint a FÉRFI, aki pontosan tudja, mit akar.

És ő a puncimat akarta.

Amit először a ruhámon keresztül markolt meg, majd a bugyimon keresztül simogatott nedvesre, végül annak szélénél behatolva csúsztatta belém az ujjait. Miközben felnyögtem, megragadta kiengedett hajamat, a kezére csavarta, és a fejemet magához rántva a tarkómba harapott. Egy halk „ó” hagyta el a számat. Amitől Olivér teljesen begerjedt.

Holott az „ó” annak volt köszönhető, hogy eszembe jutott, a liftben elfelejtettem levenni és a táskám mélyére süllyeszteni a bambis bugyit. Így az eddig Olivér fenekénél kalandozó kezeimnek visszavonulót fújtam, és a mesefigurás pamut alsónemű azonnali levételére utasítottam őket.

Persze Olivér ezt is félreértette. Amint észrevette, hogy én már a bugyi levetésén mesterkedem, felkapott, aztán az ágyra dobott. Szerencsére nekem még sikerült a bugyit a hotelszoba legtávolabbi szegletébe dobnom.

Szurokfekete ruhámon még hat apró, rejtett gomb várt rá. A felső néggyel már az ajtónál elbánt. Hárommal végérvényesen. Ekkor már bántam, hogy munka után nem hazamentem átöltözni, hanem a Hemingfordba, a kollégákkal egy italra.

Végül semmi egyéb nem maradt rajtam, mint a Caroline-tól, a marketingigazgatónktól kölcsönkapott, tartalékként mindig a táskájában hordott fekete necc combfix.

Hogy mi lett a tudományos kísérletem eredménye?

Röviden: két és fél évnyi elfojtott szenvedéllyel és vággyal kellett megbirkóznia a kísérleti nyulamnak.

Készségesen állta a próbatételt.

Olivér az első orgazmus után teljesen megnyílt, mesélni kezdett magáról. Hogy saját cége van, a műszaki egyetemen végzett, milyen filmeket szeret, elhivatott környezetvédő és a többi. Amitől persze én megijedtem, nehogy átessen a ló Pretty Woman-es oldalára, és másnap vegyen nekem egy barna-fehér pöttyös ruhát kalappal és elhívjon egy lovaspóló-mérkőzésre.

A második orgazmus után (ami csak nehezen akart összejönni) nem beszéltünk semmiről, hallgattunk. Én arra gondoltam, Olivér mennyire más, mint George volt. Olivér nem kérdezgeti szex közben, hogy „Are you all right?”, így nekem sem lüktet a fejemben a sikítófrász, hogy „Könyörgök, ne a hogylétem felől érdeklődj, hanem dugj már meg! Kefélj meg legalább egyszer úgy, hogy beléroppanjak!”

Végül ott maradtam éjszakára.

Reggel viszont egyáltalán nem tudtam hová tenni a történteket. Csak feküdtem mellette, és néztem. Mindenféle erotikus pózt mellőzve, úgy aludt, mint egy országúton kiterült döglött béka.

Betakartam.

Vajon a többi egyéjszakás kalandja is betakarta? – morfondíroztam.

Megmozdult.

Tudtam, ha kinyitja vágyakkal teli szemét, nem lesz erőm elmenni.

Miközben magamra kaptam az immár hiányos gombozatú ruhámat, az egyéjszakás kalandok protokollján tűnődtem.

Szokás-e üzenetet hagyni? És ha igen, vajon mit diktál az etikett?

Jól nevelt lányként sok mindenre megtanítottak a szüleim, de ez valahogy kimaradt.

Végül nem hagytam üzenetet.

És ki is takartam.

A liftben vettem csak észre a még előző délutáni, olvasatlan sms-eit, amiknek érkezését feltehetően a pub hangos zenéjének köszönhetően nem hallottam meg. Az egyikben azt állította, távol áll tőle az egyéjszakás kalandozás. Na persze! Aki csak így leszólít egy nőt a metrón, az vérprofi.

Vagy ő lenne az a kivétel, aki erősíti a szabályt?

Mosolygott álmában, amikor visszafeküdtem mellé.

Nem hittem a mesékben. Így anélkül szenderedtem vissza, hogy megcsókoltam volna a döglött békát.

OLIVÉR

Miként lehetséges az, hogy nap mint nap elsétálunk száz meg ezer ember mellett, és szinte észre sem vesszük őket? Mintha arcuk se lenne, hömpölyög miazmás, vegyszerekkel szennyezett folyóként az emberáradat. Igyekszünk magunkat minél távolabb tartani tőle, elzárkózni, kívül állni. Aztán egyszerre ott van valaki, egy tiszta, töretlen hang a káosz közepén. Megjelenik egy másik ember, egy igazi ember, elég csak ránk pillantania, és máris megtörténik…

Miközben tisztában vagyok vele, ugyanúgy pusztán a káosz része vagyok az ezer másik ember életében, arctalanul. Meg sem próbálnak kapcsolódni hozzám.

Szóval mi ez az egész? Miért éppen az a két ember találkozik? Gondolom, már az ókori görögök is ezen filozofáltak, de akkor is, vagy éppen ezért, tudni akarom! Zavar a tudat, hogy nincsen rá válaszom. Különösen azért, mert akkor, London előtt, meg voltam győződve róla, én már képtelen leszek szeretni. Nekem már összetörte a szívem egy bizonyos valaki. Mit összetörte, porrá zúzta és virágföldnek használta. Vagy még rosszabb: púdernek, magát szépítgetni vele.

Hónapokon, talán éveken át vonult mellettem az embermassza.

De aztán, fel nem foghatom, honnan és miért, megjelent Anna a tömeg közepén – és egyszer csak azon kaptam magam, újra életben vagyok. Újra volt testem, újra éreztem a vérem lüktetését az ereimben, az ízeket a számban. Hirtelen megint az a pimasz és beképzelt srác voltam, aki azelőtt. Ami inkább megrészegített, semmint megijesztett. Ha el is bizonytalanodtam, rögtön elhessegettem az érzést magamtól. Nem érdekelt a másnap. Csak a játék. Annával játszani. Tét nélkül, mert hiszen minden mindegy volt – vagy legalábbis én azt hittem akkor.

Jegyezzétek meg: a játék a legkomolyabb dolog az életben. Minden más csak felelőtlen szórakozás.

ANNA

– Tudnom kell!

Megijedtem. Ugyanis épphogy csak kinyitottam a szemem. Vajon mióta nézett Olivér alvás közben?

– Good morning! – mosolyogtam zavartan.

– Tudnom kell valamit! – ismételte.

Tudnia kell valamit? Mégis mit? George sose kezdett volna így egy napot, hogy tudnia kell valamit. Ő minden egyes napot Good morning darlinggal és homlokcsókkal kezdett. Igen, homlokon csókolt. Nem arcon, nem szájon és nem… hát igen, ott meg aztán végképp nem.

– Mondom, tudnom kell valamit!

– Jó, akkor google-ozd be – vontam meg a vállam.

– Nem lehet. Csak te tudod rá a választ.

– Csak én? – hüledeztem.

– Igen. Csak te, Almásy Anna.

Volt valami szexi abban, ahogy kiejtette a nevem. George két év alatt sem tudta (akarta) megtanulni, hogyan kell helyesen magyarul kiejteni a nevem.

– És mégis mit szeretne tudni, kedves uram? – mosolyogtam rá, miközben végigsimítottam a szemöldökét.

– A titkos szexuális vágyaid egyikét.

Arcomra fagyott a mosoly.

És nem azért, mert nem voltak titkos szexuális vágyaim, és gyorsan ki kellett találnom egyet, hanem mert zavarba jöttem. A zavar ez esetben értelmezhető úgy is, hogy felizgultam.

Felizgultam attól, hogy egy vadidegen férfi ágyában fekszem, aki tudni akarja a vágyaimat. George sose akarta tudni. Persze ettől függetlenül egyszer elkezdtem mesélni neki. Soha nem fogom elfelejteni az arcát. Abban a tekintetben minden benne volt: hogy akárhogy is igyekszem, soha nem leszek elég jó neki. Pontosabban: elég angol. Még pontosabban: elég szenvedélytelen és hideg.

– Szóval? – meresztette rám Olivér a szemét.

– És mégis melyik titkos vágyamat mondjam el a sok közül? – túrtam a hajába.

– A kedvencedet.

– A kedvencemet? Az háromszereplős – nevettem fel.

Még csak meg sem rebbent a szeme.

– Hallgatlak.

– Tudod mit? Megígérem, hogy londoni ittléted során el fogom mondani, de most farkaséhes vagyok. Tudok egy hangulatos pékséget nem messze innen, Angelnél, isteni a croissant-juk. Utána pedig megmutatom a kedvenc sétányomat a Regent csatorna mentén. Nem mehetsz el úgy Londonból, hogy azt ne látnád! És ha már ott vagyunk, megetethetnénk Frici nénit. Ő a barátom. A szülőfalum szatócsboltosáról neveztem el, ugyanis neki is csak egy lába volt. Mármint az öreg szatócs bácsi volt, a kacsám meg nőstény, ezért hívom Frici néninek. Nagyon aranyos kacsa, biztos vagyok benne, hogy te is egyből meg fogod szeretni. Hétvégeken le szoktam menni a csatornapartra, hogy megetessem őt, és hogy ne legyen olyan magányos. Meg hát én se. Tudod, nagy ez a London, könnyű itt magányosnak lenni. Többnyire valahol a Danbury Street hídjának a lábánál szokott állomásozni Frici néni. Mindig megijedek, ha nem találom ott vagy valahol a közelben. De szerencsére eddig még sose halt meg, csak néha leúszik egy kicsit a Temze irányába, amerre én is lakom. Az is lehet, ilyenkor engem keres. Aztán meg nem talál haza. Frici bácsi is pont ilyen volt. Néha a földes úton átbiciklizett szódáért a szomszéd faluba, majd nem talált haza. Szegényke vénségére Alzheimer-kóros lett. Szerintem Frici néni is az, mert nem mindig ismer meg engem. Persze az is lehet, hogy olyankor csak bolondozik. Tudod, angol humor.

Már rég felöltöztem, Olivér még mindig az ágyon hasalt és bámult. Olyan türelmetlenül méregetett, hogy nem tudtam eldönteni, vajon a Frici nénivel való találkozás miatt lett-e olyan izgatott, vagy a titkos szexuális vágyam miatt.

Amit aztán persze nemcsak hogy elmondtam neki, hanem ő be is teljesítette.

Még aznap.

OLIVÉR

Amikor első nap lemondta az estét, azt gondoltam, hogy tipikus besavanyodott bölcsész csaj – az a fajta, amelyiknek büdös a szex. Amivel leginkább az a baj, hogy Magyarországon nincs igazán alternatíva, mert van még ugye a szórakozóhelyeken fellelhető buta ribanc, amelyik csak a pénzes pasikra utazik, meg a munkamániás neurotikus, akinek tíz éve pókhálósodik a puncija. Tehát vagy intelligens, de nem lehet lefeküdni vele, vagy ami még rosszabb, szex után inkább előveszem a laptopom, mert az sokkal szórakoztatóbb (és tegyük hozzá, az elmúlt években kezdtem megutálni a laptopomat).

Vagy negyedik lehetőség, hogy elnézést kérek minden értelmes és szexi nőtől. Ámde mielőtt ezt megtenném, még megosztanám azon észrevételemet, hogy az összes magyar nőben – mármint az általam vizsgált, statisztikailag nem reprezentatív mintán – van valami zizi, ha szexről van szó. Képtelenek „természetes” dolognak kezelni azt. Vagy befeszülnek, átmennek kényszeredettbe, vagy hatalmi eszközként használják a szexet, a férfi meghülyítésére. Az önfeledt, l’art pour l’art hancúrozás kizárt.

Szóval ezért is lepett meg, amikor a szende titkárnő Anna a ruháival a gátlásait is levetkőzte, és az ágyban végre visszavedlett ősasszonnyá, aki semmi mást nem akart, csak élvezni végre. Először azt hittem, ez is a játszma része volt, de aztán hamar rádöbbentem, itt valami egészen másról van szó. Miss Kiskosztüm ugyanis tényleg csak élvezni akart, felkínálni magát nekem.

Azt csináltam vele, amit csak akartam. Ha kitaláltam, hogy négykézláb, akkor rögtön úgy fordult. Ha állva, a hotelszoba zuhanyzójában, akkor az is jó volt neki. És nem kötötte feltételekhez meg nem botránkozott meg rajta, hanem benne volt minden jóban.

Azok után, hogy éjjel galádul kiélvezte a masszírozást (is), másnap reggel bejelentette, mégsem megy dolgozni, inkább velem marad. Jó módszer egy férfi megbolondítására, nem mondom – de neki tényleg nem az volt a célja, hanem csak szerette volna jól érezni magát. Így az egész délelőttöt végigbeszélgettük, miközben kivitt megmutatni pár kedvenc helyét Londonban. Amire a legjobb szó talán az, hogy bájos volt. Illatfelhőbe burkolódzó pékségek mindenféle kiejthetetlen nevű francia süteménnyel, kulturált és tiszta pubok. Zegzugos, apró parkocskák Charles Dickens és Jane Austen nyomán. Csendes csatornapartok, ahová füvező hippik kötik ki a lakóhajóikat, rögtönzött reggae-együttesekben zenélve. Csupa olyasmi, amiről az utazási irodák (szerencsére) mit sem tudnak. Még egy muslicát is kiszedtem Anna szeméből, hogy teljes legyen a vidéki idill.

– Tudod, sosem vonzódtam Londonhoz, eszembe nem jutott volna kiköltözni ide – mondtam neki. – De a te Londonod nagyon is tetszik.

– Először nekem sem tetszett. De aztán megtaláltam benne a szépséget.

– Na várj csak! Ha nem tetszett, akkor miért költöztél ki ide? A pénz miatt?

Anna a fejét rázta.

– Pénzt bárhol lehet csinálni. Sőt, épp ez a lényeg, hogy csinálni kell, nem pedig keresni, ahogy a magyarok szokták.

– Ez tetszik – meredtem a csatorna vizén tükröződő házak fényeire. – De ha nem is tetszik a város, meg nem is a pénz miatt, akkor miért? Ezerszer szebb helyeket tudok Londonnál.

– Az egy hosszú történet – válaszolta. A hangsúlyából érezni lehetett, hogy nem akar beszélni róla. Úgyhogy inkább a körülöttünk lévő embereket kezdtem figyelni. A Bob Marley-számot játszó hippiket. Egy fatuskó stílusú angol fickót, aki a pitbullját vadította egy szakadt gumiabronccsal. Két kamasz kölyköt a túlparton lévő emeletes ház ablakában, ahogy a számítógépükkel játszottak.

– És meddig akarsz még itt maradni? – tereltem a témát inkább a jövő felé.

– Ugye nem akarsz a dolmányos-mentés magyarságtudattal jönni nekem? – kérdezett vissza.

– Eszemben sincs – ráztam a fejem. – Csak szeretnélek megérteni. Érdekelsz.

– Azt hittem, csak a puncim érdekel – eresztett meg felém egy ravaszkás mosolyt.

– Hát, akkor ki kell hogy ábrándítsalak. Úgy teljes egészében érdekelsz.

– Persze, mert teljes egészében szeretnél jól megkefélni, mi?

Folyton ezt csinálta. Évődött velem. Karmolászott, csak úgy játszásiból, mint egy macska, közben végig azt lesve, mikor támadok vissza, és neki mikor kell menekülőre fognia a dolgot.

– Azon már túl vagyunk – próbáltam kitérni a támadása elől.

– Akkor viszont nem kell jópofiznod, le is rázhatsz nyugodtan, nem sértődöm meg.

– Úristen! Feladom! – temettem a kezembe az arcom. – Vagy beszállok én is a pitbull mellé, kocsigumit tépni!

Anna ezt hallva csak nevetett, és a hullámokon táncoló korai angol alkony fényei vele nevettek. Nekem csak annyi dolgom maradt, hogy imádjam a hangja csengését. Hirtelen vágyni kezdem rá. Mármint nem szexuálisan, hanem őrá, Annára, érezni akartam őt. Beleszagolni a zöldtea-illatú parfümjébe vagy samponjába, vagy tudom is én, mijébe. Illetve leginkább átölelni ezt a nőt, arra mindennél jobban vágytam akkor.

De szabad-e átölelni az egyéjszakás kalandunkat? Szabad-e hozzábújni?

– Kikészítesz – mondtam neki.

– Én? De hiszen én csak egy naiv, dolgozó nő vagyok – pillogott rám az ártatlant adva. – Te vagy a perverz szatír, aki letámadtál a metróban!

Belemarkoltam a tarkója mögötti hajzuhatagba.

– Ha nem hagyod abba, tényleg átmegyek szatírba.

– Húha, máris reszketek a félelemtől! – mondta dölyfösen, és direkt úgy tartotta a fejét, mintha nem én húztam volna hátra a hajánál fogva, hanem ő hajtotta volna bele a tenyerembe.

És akkor belerepült egy muslica a szemébe. Ami kábé tökéletesen áthúzta a tervemet, hogy vadul a falhoz nyomjam őt. Anna ugyanis a muslica testi épségéért kezdett el aggódni! Komolyan, mint valami buddhista szerzetes! Még azt sem hagyta, hogy kiszedjem a szeméből, nehogy megsérüljön a nyamvadt tetű, inkább sírva fakadt. Ami miatt meg elszégyellte magát, amiért előttem bőgött, lesütötte a szemét, elfordult.

Ekkor elkaptam a kezét, magam felé fordítottam, és olyat tettem, ami nem állt szándékomban: átöleltem őt. Behunyt szemmel, mert annyira bájos volt, hogy én is elérzékenyültem. Átöleltem, a nyakába fúrtam az arcomat, bele a zöldtea-illat kellős közepébe. Ő meg visszaölelt…, és amit sosem fogok elfelejteni, hogy közben nekem nyomta az ágyékát. Ami tök új volt. Egészen addig egyetlen nő sem nyomta az ágyékomhoz az ágyékát ölelés közben. A nők többsége nem rakja bele az egész testét az ölelésbe, alul mindenképp elhúzódnak. Anna viszont ott volt, egészen. Ágyékostul.

Az az ölelés volt a legtökéletesebb pillanat egész Londonban.

Azt kívántam, bárcsak sose lenne vége, bárcsak sose kéne elengednem őt. Belélegeznénk egymást, egymásba izzadnánk, összeolvadnánk. Megszűnne az idő, feloldódnánk ebben az ölelésben, örökké tartana, nem kéne magyarázkodni miatta, megéhezni, elfáradni közben, csak ölelnénk, ölelnénk, ölelnénk… és ölelnénk egymást.

A világ persze (sajnos) másként működik.

Egyszer csak megtört a pillanat, és Anna kibontakozott a karjaimból. Lesütötte a szemét, nem nézett fel rám.

– Jobb, ha lassan hazamegyek – mondta.

Amitől megrémültem.

Én, a nagypofájú, csábító pasi. Attól, hogy a nő otthagy.

Hirtelen eszembe jutott, hogy estére hivatalos voltam egy kapcsolatépítő eseményre. Wongék kibérelték egy puccos West End-i szálloda különtermét, és meghívták az összes ügyfelüket. A kínaiak (szemben egy másik nemzettel, amelyet most nem kívánok megnevezni) már rájöttek, mekkora üzlet a megújuló energiaforrás, és ahol dübörög a szekér, ott lesz pénz puccos különtermekre is. Egy ilyen lehetőséget kár lett volna kihagyni.

Viszont szerettem volna Annával is együtt lenni.

– Van egy újabb ajánlatom – tértem gyorsan a tárgyra. – Meghívtak ma estére egy luxusvacsorára. Wongék szervezik, az összes ügyfelüket meghívták, afféle business relations építés, tudod.

– És? – kérdezte Anna tágra nyílt őzikeszemekkel.

– Lennél a menyasszonyom mára?

Azt hiszem, ez volt az a pont, ahonnan nem volt visszaút. Amit hatezerszer átkoztam és áldottam már azóta. Persze védekezhetek azzal, hogy ő hozta ki belőlem, de álljon itt az utókor számára, emlékeztetőül: soha, ismétlem, SOHA még játszásiból se kérd meg egy nő kezét, hacsak nem vagy száz százalékig biztos a dolgodban!

De erről majd később.

ANNA

Nem szeretem a hazugságokat.

De aznap reggel a liftben, amikor eldöntöttem, mégis visszamegyek Olivérhez, úgy éreztem, ez az a nap, amiért érdemes hazugságra adni a fejem és beteget jelenteni.

És tényleg AZ A NAP volt.

A csatorna mellett andalogva Olivér furcsa ajánlattal állt elő:

– Leszel a menyasszonyom?

– Tessék? – álltam fel lassan a padról, miközben egy aranysárga őszi falevelet szedtem fel a földről.

– Úgy értem, ma estére. Hivatalos vagyok egy üzleti vacsorára a kínaiakhoz.

– Hát, nem is tudom…

– Nagy szívességet tennél vele, ugyanis azt hazudtam nekik, van menyasszonyom. Tudod, milyen családcentrikusak ezek a kínaiak. Szerintük, ha egy harmincas férfi facér, azzal nem stimmel valami, például nincs pénze feleséget venni magának. És akinek nincs elég pénze, az hogy kötne velük üzletet?

Nem tudom, mindez igaz volt-e vagy sem, de végül rábólintottam. Úgy egyeztünk meg, hogy a The Jurys Inn aulájában találkozunk este hétkor, és onnan együtt megyünk. Persze már korábban rám sms-ezett, hogy menjek előbb, mert nem bír magával.

Pont akkor jelentkezett, amikor eldöntöttem, mégsem megyek az üzleti fogadásra. Vége a kísérletnek. The end.

Ugyanis teljesen tanácstalanul álltam a kitárt gardrób előtt. És ez egy nagyon rossz jel volt nálam. Hisz bárhová mentem, két ruhánál többet soha nem próbáltam fel. Már a hetediknél tartottam! És ez még hagyján! A tükörbe nézve azt vettem észre, egyfolytában mosolygok. Csak úgy, egymagamban. Boldognak tűntem. Feltehetően az is voltam, hisz nagyon jól éreztem magam délután Olivérrel, rengeteget nevettünk. Mégis olyan valótlannak tűnt. Túl szép volt, hogy igaz legyen.

És egyet már megtanultam. Azok a dolgok, amik túl szépek ahhoz, hogy igazak legyenek, azok nem is azok.

Nem válaszoltam Olivér sms-ére. Helyette visszatettem az ágyra dobott estélyi és koktélruhákat a szekrénybe.

Újabb üzenet érkezett.

Erős voltam, meg sem néztem.

Aztán felhívott.

Ehhez már nem voltam elég erős.

– Itt vagyok Canary Wharfnál. Megadod a pontos címed?

– Mit keresel te itt? – döbbentem le.

– Wong úr értem küldetett egy autót. Gondoltam, eléd jövök.

– Aha.

– Nem tűnsz túl boldognak… – gyanakodott.

– De. Az vagyok. Csak még nem vagyok kész – füllentettem, majd megadtam az utcanevet és a házszámot.

– Készülődj nyugodtan, megvárunk a ház előtt.

Azzal a fajta autóval érkezett, amihez fehér kesztyűs sofőr jár. Ezek a kínaiak tényleg tudják, hogyan kell megnyerni egy üzletfelet. A sofőr udvariasan kinyitotta a hátsó ajtót, én pedig Olivér mellé ültem. Ha nem lett volna lelkiismeret-furdalásom, feltehetően közelebb csúsztam volna hozzá.

– Gyere már ide! – húzott magához. – Gyakorolnunk kell, hogy hiteles jegyespárt alakítsunk.

Felnevettem, ugyanis ismét eszembe jutott a Pretty Woman és a lovaspóló.

Olivér szorosan magához húzott. Ő az autó jobb sarkában ült, én nekidőlve, fejem a mellkasán. Sokáig egyikünk sem szólalt meg. Odakinn London forgalma zúgott körülöttünk, de én csak a szíve dobogását hallottam.

Volt valami felejthetetlen abban a pillanatban.

Ugyanaz a felejthetetlen valami, amit délután, a csatorna partján éreztem, amikor a szemembe repült egy bogár, és Olivér megpróbálta kiszedni.

Ahogy gyengéden a kezébe fogta az arcom, emlékszem, az jutott eszembe, ő az első férfi az életemben, akinek az ujjai előbb érintették a puncim, mint az arcom.

– Nézz a szemembe! – szólt rám.

Egy darabig álltam a tekintetét.

Szimplán, mereven néztem, ahogy reggelente, munkába menet a metrókijelzőt szoktam, várva, hogy átváltsanak a percek.

Aztán valahogy elvesztem a szeme árnyalataiban. A néhol türkiz-, néhol zafírkék szempár olyan hirtelen és olyan mélyre húzott magába, hogy el kellett kapnom a tekintetem, nehogy beleszédüljek.

– Ha lesütöd a szemed, nem tudom kiszedni a bogarat. Nézz rám! – emelte fel a hangját és az állam.

De én nem néztem rá. Dacosan (ami nálam általában a félelem jele) próbáltam szabadulni az ujjai fogságából, de azok persze nem engedtek.

– Hagyj! Majd kipislogom!

– Nem lesz könnyű az a kipislogás – csóválta a fejét. – Már így is annyit dörzsölted a szemed, hogy kiszakadt a bogár egyik lába.

– Komolyan? – néztem fel ijedten.

– Igen. Szerencsétlen bogár a szemed fehérjében evickél kétségbeesetten, az amputált bogárláb pedig a szembogaradon úszkál.

– Mit gondol, doktor úr, túléli? – szólaltam meg kis idő múlva.

– Szép halála lesz a szemedben! – simogatta meg az arcom, én meg azon gondolkodtam, hogy lehet az, hogy a bal szeme felső csücskében van indigókék árnyalat, a jobb szemében pedig nincs.

Hogy mi volt az a felejthetetlen valami abban a pillanatban?

Talán csak az, hogy a kis bogár túlélte. Kiúszott a szememből egy könnycseppel.

Hogy miért vált felejthetetlenné az a pillanat, amikor az autóban ülve Olivér szívére hajtottam a fejem?

Nem tudom. Hisz bogár sem volt, könnycsepp sem volt. Egyedül a mellkasomban éreztem ugyanazt, amit a Regent csatorna mentén. Ugyanazt az eszeveszett dörömbölést. Mintha ki akart volna szabadulni belőlem valaki. Valaki, akit még nem ismertem. Valaki, aki megrémített. Hisz a tudományos kísérletem éppoly váratlan melléktermékeként született, mint amikor a Pfizer gyógyszergyár kutatói egy új szívgyógyszerkísérlet közben azt tapasztalták, hogy a gyógyszer hatására nemcsak a szívbe, hanem mellékhatásként a férfi nemi szervbe is bőségesen jut vér, váratlanul feltalálva ezzel a Viagrát.

Hogy eltereljem a figyelmem a dübörgő mellkasomról, témát váltottam.

– Emlékszel a titkos szexuális vágyamra? – suttogtam.

– Hogyne emlékeznék! – markolt a hajamba simogatás közben.

– Bár eredetileg Black Cab szerepelt benne, de talán ez az ezüstszürke Jaguar is megteszi.

– De azt mondtad… háromszereplős… – nyelt egy nagyot.

– Igen. A sofőr a harmadik. Bár ő soha nem fogja megtudni, hogy elélveztem a hátsó ülésén.

Egyből értette.

Jobb kezével simogatni kezdte a combjaimat, amelyek engedelmesen szétnyíltak, hideg bal kezét a blézerem alatt éreztem, miközben a nyakamba harapott.

Beleborzongtam.

– Kisasszony, önnek nedves a bugyija! – köszörülte meg hangosan a torkát.

– Pszt! – szorítottam a mutatóujjam a szájára.

– Ugyan már, nem ért magyarul – biccentett az indiai sofőrünknek a visszapillantó tükörben.

– Londonban soha nem lehet tudni, ezt már megtanultam.

Miközben kedélyes beszélgetésbe elegyedett a sofőrünkkel, a bőrülésen ficeregve egyre inkább megsemmisültem az ujjai által.

Éreztem a hangján, ő is felizgult, de uralkodott magán. Kitartóan ecsetelte az időjárást. Hogy nekem kedvezzen, egyre hangosabban.

Amikor már majdnem elélveztem, abbahagyta. Nem a sofőrünkkel való társalgást, hanem az izgatásomat. Zihálva ránéztem, de ő a Tower Bridge-et bámulta, és érdeklődve hallgatta a sofőrt, hogy az építésénél hány ezer tonna acélt használtak fel.

Az addig rendben, hogy építész, és az ilyesmik lenyűgözik, de hogy így megfeledkezzen rólam?! Egyre türelmetlenebb lettem.

Persze csak játszott velem. Vigyorogva a hajamba puszilt, és újrakezdte. És újra. És újra.

Majd megkérte a sofőrt, hangosítsa fel a rádiót, ugyanis ez a kedvenc száma.

– Még hangosabbra!

Szerettem Olivérben, hogy ilyen figyelmes.

Az apró rángások után még szorosabban magához húzott, majd az eljegyzési gyűrűt már többször is látott gyűrűsujjamra húzott egy pár fontos bizsut.

OLIVÉR

A bátyám hivatásos fotós, modelleket fotóz mindenféle magazinokba. Állítólag – mármint ő állítja – a jó aktfotó titka, hogy a nő minél többször élvezzen el a fotózást megelőző éjszaka. Hogy ez igaz vagy csak valami csajozós duma, amivel a fotósok szedik fel a modell csajszikat, fogalmam sincs, de az tény, hogy Anna szó szerint ragyogott a fogadáson, az összes férfi őt bámulta. Gyönyörű volt a visszafogott, de mégis szexi, kék estélyijében, amihez hasonlót addig maximum Natalie Portmanen láttam egy filmbemutatón.

Ahogy a kínaiak hordába verődve állták körbe a hotel konferenciatermében, meg ahogy egy joviális svéd vállalatigazgató a szoborgyűjteményéről kezdett mesélni neki, hirtelen mintha egy ismeretlen nő állt volna ott mellettem. Ez az Anna ugyanis nem a zavarban lévő őzikeszemű volt, hanem egy magabiztos, acélkemény királynő, aki játszi könnyedséggel csavarta a pasikat az ujjai köré – és mindehhez semmi mást nem tett, csak egy pezsgőspoharat vett a kezébe és szórakozottan végigtekintett a felhozatalon. A férfiak pedig sorra zarándokoltak a színe elé.

Ami számomra összeegyeztethetetlen volt azzal az Annával, akivé az én karjaimban vált, és aki elsírta magát szegény muslica miatt, ami a szemébe repült. Valahányszor egy férfi végigmérte, olyanok jutottak az eszembe, hogy: „Eszednél vagy, Jürgen, a csajszi már attól benedvesedik, ha ránézek, te meg bohóckodva alázod itt előtte saját magad?”, illetve „Minek hajlongsz itt, Hong-Po, nem veszed észre, hogy esélyed sincs? Az előbb ujjaztam meg a Rolls-Royce Phantom hátsó ülésén?”

De nem, nekik fogalmuk sem volt erről – egyszerűen padlót fogtak Annától. Nekem viszont feltűnt, hogy bár csak egy vacak háromfős, a Műszaki Egyetemen összedobott káeftém van, ami EU-s támogatásokból tartja fenn magát, az összes cégvezető olyan tisztelettel kezelt engem, mintha legalábbis Bill Gates lettem volna.

Ekkor kezdtem ráeszmélni, mekkora piszok, mocskos nagy mázlista is vagyok.

És nem azért, mert Annával megjelenni egy fogadáson a mindenféle vállalatigazgatók szemében körülbelül annyit jelentett, mintha egy Maserati cabrióval jöttem volna (volt pár másik szép nő a konferenciateremben, de Annával egyikük sem vehette fel a versenyt). Hanem azért voltam mázlista, mert valami érthetetlen oknál fogva én voltam az, akinek sikerült áttörnie a nő atombiztos páncélzatán, egyedül én nyertem bebocsáttatást oda, ahol ki tudja, énelőttem talán még meg sem fordult más.

Anna nem egyszerűen szép volt, hanem a lelkében gyönyörű, a személyiségében különleges. Hát persze, hogy olyan ridegen elbarikádozta magát, valószínű, tucatjával nyomultak rá a pasik, bárhová is ment. Hiszen minden férfi erre vágyik: egy egzotikus szépségű nőre, aki ráadásul még intelligens is.

Ami meg engem illet?

Azontúl, hogy mocskos mázlista vagyok, szokásom átmenni önelégült seggfejbe is. Magyarul, az estélyen igyekeztem minél inkább kiélvezni az előállt helyzetet, a „jegyesség” adta privilégiumokat. Először csak látványosan ölelgettem Annát, vegye tudomásul mindenki, hogy esélyük sincs nála. Aztán csókolgatni kezdtem a nyakát, majd végül az ajkait is. Az igaz, hogy Anna továbbra is ellenkezett, valahányszor megcsókoltam… no de egy menyasszony ugyan miért ellenezné a vőlegénye csókjait?

Valószínű, ettől meg ő kapott vérszemet, ha én így, akkor ő úgy – és gátlástalanul visszaélt a helyzetével, megállás nélkül bolondította a pénzes befektetőket és ügyfeleket.

– Nem ebben állapodtunk meg, hé! – szóltam rá, amikor épp Spanyolországba hívatott meg minket egy bajszos matadorral.

– De hiszen én csak a kapcsolataidat építgetem, drágám! – nézett rám nagy bociszemekkel. – Ha te nem networkingelsz, ki tartja majd el a családot?

– Azért ez túlzás, nem? Ilyen nyíltan rányomulni mindenkire, aki él és mozog?

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – mosolygott rám ártatlanul, holott pontosan tudta, miről beszélek. Arról, hogy igyekezett féltékennyé tenni engem.

Mire a vacsorát szolgálták fel, már Wongék asztalánál ültünk. Bár eredetileg nem oda szólt a névtáblánk, de Annát ez nem érdekelte, egy elegáns sóhajjal tessékelt arrébb két izlandi fazont a kínai főmufti mellől.

– Ugye tudod, hogy veszélyes vagy? – súgtam oda neki magyarul, amire csak egy cinkos oldalpillantás volt a válasz, illetve Wong érdeklődött lelkesen az iránt, hogy mit is mondtam a menyasszonyomnak. Amit Anna ütött el azzal, hogy már alig várom az esküvőnket.

– És hány gyereket szeretnétek? – kérdezte Wong hirtelen lelkesedéssel az ötvenéves, családapai státuszából. – Remélem, jó sok fiút!

– Ó, legalább hármat – válaszolta Anna szemrebbenés nélkül, és a hajamba túrt. – De a lányoknak is örülni fogunk, ugye, szívem?

– Hát persze – biccentettem, bár a gyerektémától leginkább a frász kerülgetett.

– Lányokat is? – mért végig Wong elismerően. – Persze ha olyan szépek lesznek, mint az anyjuk, akkor mindenképp!

– Ez igazán kedves, Mr. Wong – búgta Anna. – Úgy örülök, hogy végre személyesen is találkozhatok a vőlegényem üzletfeleivel.

– Én is! Én is! Küldjétek majd ki hozzánk Pekingbe egyetemre őket, megvannak az ismeretségeim!

Egyetemre.

A meg sem született gyerekeimet.

Az egyéjszakás menyasszonyomtól.

Persze a cél szentesíti az eszközt, és ha belegondolok, hogy a vacsora alatt nemcsak Jürgen Braun, a legnagyobb osztrák forgalmazó, hanem az izlandiak meg vagy fél tucat másik cégvezető is névjegykártyát cserélt velem…

– Az a baj veled, Olivér, hogy a jelek szerint az üzletben nem vagy elég rámenős. Túlságosan is jófiú vagy.

– Ezt kikérem magamnak. Minden vagyok, csak jófiú nem!

Anna lesajnálón mért végig engem, majd körbepillantott a termen.

– Hát, azt már látom, hogy kishal vagy a jelen lévő cápákhoz képest. Ha én nem jövök el veled, elevenen felfaltak volna.

– Inkább téged falnának fel, ha én nem lennék itt.

– Tévedsz. Veled ellentétben én nem hagyom magam. Figyelj! – mondta Anna fölényesen, majd odasétált egy ősz hajú, testes pacákhoz. Kábé öt percet beszélgethettek, fogalmam sincs, miről, de nyilvánvalóvá vált, hogy végig Anna irányított. Az álmenyasszonyom az ötpercnyi bájcsevej után felém intett, majd odahozta hozzám a férfit.

– Drágám, ez itt Mr. Prochnow, ő is szélkerekeket épít, mint te – mutatott be minket egymásnak. A fazon persze zavarban volt, mert ő leginkább csak Anna szélkerekeit szerette volna építeni. De illemtudóan bemutatkozott és elérhetőséget cserélt velem, mielőtt csalódottan lekopott volna.

– Ez most mire volt jó? – kérdeztem.

– Egyszerű. Amikor majd felhívod, addigra már fogalma sem lesz, hogy ki is vagy, de amikor szóba hozod a my beautiful wife-ot, rögtön emlékezni fog rám, és ez bőven elég alap az együttműködésre – somolygott Anna. – Százalékot fogok kérni az üzleteid után.

– Az megfelel, ha természetben fizetek? Totál le vagyok égve, momentán minden pénzem egy luxuskurtizánra meg pár francia croissant-ra költöttem.

– Luxuskurtizánra?!

– Aha. De ezt el ne áruld a többieknek!

Annától erre csak egy feszült dorombolásra futotta. Hozzám bújt, nekem nyomta az ágyékát, a mellkasomat kezdte el kapirgálni. Senki sem látta, de én tudtam, hogy a Londonban ráragadt arisztokrata gőg mögött ott bujkál az eredendően szenvedélyes kislány, aki csak arra vár, hogy minél többször és keményebben.

ANNA

A kínaiak által szervezett fényűző fogadás leginkább a szalagavatómra emlékeztetett.

És nemcsak azért, mert éppoly feszengve vártam a végét, mikor mehetek végre haza, átöltözni a macis pizsamámba, hanem azért is, mert a svéd vállalatigazgató magas, platinaszőke, sötétkék estélyi ruhás partnere megszólalásig olyan volt, mint a szalagavatónk bálkirálynőjévé választott Szepesi Heléna.

Vannak nők, akik bárhol megjelennek, játszi könnyedséggel uralják a teret. Az egész lényük olyan szinten megköveteli mindenki figyelmét, hogy lehetetlen nem észrevenni őket.

Sose tartoztam az ilyen nők közé.

Mindig is az ellentábort gyarapítottam, akik az említett hölgyemények/hölgyek/némberek társaságában tíz centit összezsugorodtak.

Ezért is lepett meg, amikor a megkoronázása után, a mindenki által csak Szép Helénának hívott 4 D-s Szepesi Heléna (a D az ő esetében nemcsak az osztályt jelölte, hanem a melltartója kosárméretét is) mindig fenn hordott orra életében először leereszkedett hozzám, megkérdezni, én ugyan miért nem neveztem be.

– Még hogy én? Egy szépségversenyre? – csodálkoztam tágra nyílt szemekkel, amiket ugyanabban a pillanatban lángoló arccal le is sütöttem, ráeszmélve, csak gúnyt űz belőlem.

Amúgy akkor sem jelentkeztem volna a bálkirálynő-választásra, ha netán szép lettem volna. Apám szerint a szépség nem erény. Csakis a jóság a fontos.

Kár, hogy a mi sulinkban sosem rendeztek jóságversenyt.

Szóval, fogalmam sem volt, hogy a partin, ahol Olivér menyasszonyaként lettem bemutatva, hogyan kell bálkirálynőt játszani. Sőt, férfiszemeket gyönyörködtető, női szemeket iriggyé tévő ruhakollekcióim sem voltak.

Viszont mindig is volt saját varrónőm. Londonban például Azime, egy hatvan körüli török hölgy, akit az NI number (tb-szám) igénylésekor ismertem meg sorban állás közben. Időre ment az unokáiért az óvodába, így hát magam elé engedtem. Közben megtudtam, hobbiból varrogat. Ami szemenszedett szerénység volt, ugyanis később az általam rajzol krikszkraksz divatrajzokból és összevásárolt anyagokból olyan csodákat varrt, amilyenekről a tündérmesékben úgy nyilatkoznak: mintha csak rám öntötték volna mind.

A fogadásra egy három évvel azelőtt varrt, csónaknyakú, derékban szabott, hússzínű ruhát vettem fel. Ha emlékeztek Audrey Hepburn ruhájára, amit azon az Oscar-gálán viselt, amikor a Római vakációért átvette a díjat, nos, ahhoz hasonló szabású, csak rövidebb.

Társasági eseményeken többnyire eldugott sarkokban szeretek meghúzódni, de mivel a bálterem ovális volt, esélyem sem volt erre. Muszáj volt elvegyülnöm az embertömegben.

Félreértés ne essék, nem vagyok antiszociális, csak nem vagyok híve a small talknak. Hisz mi értelme a kurta, udvarias(kodó), többnyire lényegtelen témákról szóló üres fecsegésnek azonkívül, hogy megtörjük velük a kínos csendet? Hozzáteszem, az efféle helyeskedő locsogások zöme többnyire még a kínos csendnél is kínosabb szokott lenni.

Így az időjárás, a londoni közlekedés, a cégvezető urak londoni tartózkodása és üzleti sikerei helyett afelől érdeklődtem, ami igazán érdekelt engem: a szmokingok és a frakkok alatt rejtőző igazi emberekről. Így tudtam meg többek között, hogy Senor Pedrero a pletykákkal ellentétben nem matadorkodásból, hanem utcai cipőpucolásból finanszírozta a tanulmányait, miután bányász édesapja szilikózisban meghalt, és hogy az öreg Andrzej Prochnow évtizedekkel ezelőtt abból a pénzből alapította a ma már milliárdokat érő holdingját, amit egy haláltáborból szökött osztrák zsidó férfitól kapott, hálája jeléül, amiért a háború végéig bújtatta őt a tyúkóljában. Továbbá, hogy Herr Jürgen Braun kamaszkorában a Balatonon cserenyaralva beleszeretett egy manóorrú, Piroska nevű lányba, akivel a lellei autós moziban vették el egymás szüzességét.

Micsoda történetek, ugye? És hogy hasonló sztorik birtokába jussunk, csupán annyit kell tennünk, hogy odafigyelünk a beszélgetőpartnerünkre. Úgy értem, őszintén. A szemükbe nézve.

Jó, aláírom, nekem e téren hatalmas előnyöm volt a többi nővel szemben, ugyanis nem rendelkeztem akkora mellekkel, amik elvonták volna a férfiak figyelmét a tekintetemről.

OLIVÉR

Szex.

Sok.

A Jurys Innben.

Az utolsó nap nem jutottunk túl a hotelszoba ajtaján, még az ebédet is felhozattuk, hogy ne kelljen az időt vesztegetnünk. Egyre szenvedélyesebb volt az egész. Meg egyre elkeseredettebb. Mert túl jó volt. És a francba, az már gáz. Először még hosszan beszélgettünk Londonról, az előző esti fogadásról, de aztán Magyarországra terelődött a szó, a közös gyerekkori élményeket szedtük össze, a Túró Rudit, Mézga Aladárt meg az összes többi ilyen baromságot… amiből inkább újfent a szexbe menekültünk, hogy aztán csak átöleljem Annát hátulról, és hosszan hallgassuk a londoni forgalom kintről beszűrődő zaját.

Meg sem kellett szólalnunk, annyira nyilvánvaló volt, hogy ezt az egyéjszakás kalandot nagyon elszúrtuk.

Persze attól még mindketten úgy tettünk, mintha.

– Fuck me again, please! – sóhajtotta Anna elegáns angolsággal, és újra az ölembe nyomta a fenekét. Amitől totálisan begerjedtem. Addigra már pontosan tudta, mivel készítsen ki teljesen.

Akkor kaptam csak észbe, amikor már rohannunk kellett a vasútállomásra, hogy ne késsem le a repülőgépemet.

– Várj! – Annának tovább tartott felöltözni, mint nekem. Ezt a problémát úgy oldotta meg, hogy nem vette fel a bugyiját. Helyette először a szemetesbe akarta kidobni, de aztán meggondolta magát, és egy csók kíséretében inkább a nadrágom zsebébe süllyesztette a többszörösen lucskos ruhadarabot.

A liftben lefelé először meredten kapaszkodtunk egymás tekintetébe.

– Tudnod kell valamit – törte meg Anna a csendet. – Utálok búcsúzkodni.

– Azt én sem szeretek.

– De én gyűlölök is. A szüleimtől sem búcsúzom el soha.

– És akkor mit csinálsz?

– Csak fogom a bőröndömet és kisétálok a kertkapun. Szó nélkül.

– Ez igazán kedves tőled.

Anna megeresztett felém egy fájó pillantást.

– Azért szóltam csak, mert tőled sem vagyok hajlandó elköszönni. Elkísérlek az állomásra, de ennyi. Utána te jobbra, én balra, és kész. A Casablanca meg ott rohadjon el, ahol van.

– Értem – biccentettem. Leraktam a bőröndömet, és magamhoz húztam, átöleltem őt, hogy érezhessem még arra az öt másodpercnyi liftidőre az illatát, a szíve rémült verdesését. – Szar ügy.

Ahogy a liftajtó egy diszkrét csengetés kíséretében nyílni kezdett, Anna kibontakozott az ölelésemből, ellökte magát tőlem és – operatív üzletasszonyba átmenve – megindult a kijárat, a közeli vasútállomás felé.

Ha jól emlékszem, épp sütött a nap, meleg volt odakinn, így Anna magára se vette a kabátját, szinte loholt, hogy megszabaduljon végre tőlem. Beszélgetni próbáltam, de már csak félvállról szólt oda nekem, keményen törtetett előre. Azt még megengedte, hogy megfogjam a kezét, de amikor egy piros lámpánál meg akartam csókolni, már elfordította a fejét.

Ezután meg már ott is voltunk a St. Pancras vasútállomáson, a high-tech plazmaképernyőkön futó érkezési és indulási információk alatt, a keresztbe-kasul rohangászó embertömeg kellős közepén.

Nekem magától értetődően jött volna, hogy megállunk, és elbúcsúzunk normális ember módjára, de ő komolyan gondolta a nem búcsúzást. Elengedte a kezem, és mintha mi sem történt volna, ment tovább a metrók felé.

Hirtelen visszaváltozott azzá a lánnyá, akit legelső nap pillantottam meg. Újra csak a visszafogott, közömbös, egyszerű titkárnő volt. Egyszerre az az érzésem támadt, csak képzeltem az egész három napot, valójában annyi történt csupán, hogy megláttam egy gyönyörű lányt a metrón, követtem őt pár megállón keresztül, fantáziáltam róla, aztán huss, már ki is sétált az életemből, rám sem pillantott.

Csak álltam ott bénán a vágányok tövében, értetlenül tekintgetve körbe. Mintha tényleg semmi sem változott volna, ugyanaz az Olivér kereste volna a reptéri expresszt, aki Londonba érkezésekor leszállt róla. Mintha csak kiruccantam volna Angliába, hogy aztán visszatérjek megszokott magyarországi életembe, mindent ott folytatva, ahol azelőtt abbahagytam. Hiszen Anna is úgy hagyott ott, mintha sosem ismert volna.

Mintha, hangsúlyozzuk ki.

Mintha.

ANNA

Hamar eljött az utolsó nap. Már a reggel nehezen kezdődött.

– Ki vele, mi bánt!

– Semmi – vágtam rá.

– Valamiért csak ráncolod a homlokod!?

Meglepődtem, hogy Olivér olvasni kezdett bennem.

– Azon gondolkodom, holnap mit reggelizzek – tűnődtem.

– Amiatt vágsz ilyen fancsali képet, hogy mit reggelizz? Én meg már azt hittem, azért, mert elutazom.

Azután megdugott.

Igen, szó szerint megdugott. Még düh is volt benne. Rám sem bírt nézni. Megfordított, mint egy rongybabát, és hátulról csinálta. Még a hajamat is máshogy csavarta a kezére, direkt meghúzta.

Én pedig hagytam. Talán jobb is lesz így, gondoltam.

Pedig abból a dugásból szeretkezés is lehetett volna. Ha befejezem a mondatot. Ha Olivér tudja, az rémített meg, hogy elképzeltem, holnaptól úgy fogok majd a Paulban croissant-ért sorban állni, hogy ő nem lesz ott mögöttem, és nem kezdi el éhesen a nyakamat harapdálni. Akkor tudatosult bennem, hogy holnaptól nem a Paulban fogok reggelizni. És nem is croissant-t.

– Amikor azt mondtam, hogy a reggelin gondolkodom, nem úgy értettem, hanem… – nyúltam hátra, hogy megsimogassam.

– Nem érdekel, hogy értetted! – lökte el a kezem.

Ekkor bántott meg életében először. Utána persze többször is, de ez volt a legelső.

Rettentő hamar elélvezett.

– Remélem, jó volt – suttogtam.

Nem válaszolt. Hosszan, kifejezéstelen arccal, üveges tekintettel meredt rám.

Aztán magához húzott. Túlontúl szorosan.

– Ne haragudj, Anna.

Hogy is haragudhattam volna!? Hisz pontosan tudtam, mit jelent az a düh. Persze úgy tettem, mintha nem tudnám.

A nap hátralévő részében is egész végig úgy tettünk, mintha.

Utoljára a liftben ölelt át.

Alig pár perce szexeltünk, ismét merevedése volt. Ha nem érkezünk meg a földszintre, feltehetően ismét átlépjük a jó ízlés határát.

Nem akartam kiszállni a liftből.

Egyszerűen nem!

Legszívesebben, mint egy durcás kislány, ott maradtam volna. Toporzékolva.

Aztán arra gondoltam, Olivér korábbi egyéjszakás női biztos nem vették így a szívükre a búcsút. Csak lazán kiszálltak a liftből, és továbbmentek. Éppoly flegmán, amilyen rutinosan hagyta el Olivér a hotelszobát. Még annyi időt sem hagyott, hogy utoljára körbenézzek.

– Gyere már, Anna, mennünk kell!

Miközben a bugyimat keresgéltem, azon gondolkodtam, mi az, hogy MENNÜNK KELL?

Mi az, hogy KELL?

Az addig rendben, hogy levegőt KELL vennünk, nehogy megfulladjunk, de hogy MENNÜNK KELL? Olyan nincs, hogy MENNÜNK KELL! Hacsak nem akarunk.

A szobaajtótól a liftig a puszta tényeket mérlegeltem: őt Magyarországhoz köti a munkája, engem Londonhoz. Ennyi. Ilyen egyszerű.

Ma már tudom, az ember csak akkor nézi ilyen leegyszerűsítve a tényeket, ha a munkája a legfontosabb az életében.

Vagy ha gyáva.

Így hát nem osztottam meg Olivérrel a KELL szóval kapcsolatos teóriámat. Amúgy sem tűnt boldognak. Feltehetően azért, mert az adásvételi szerződés egyik pontjában végül nem sikerült megegyeznie a kínaiakkal, így a szükséges adatok beszerzéséig csúszott a közös üzlet. Tehát teljesen feleslegesen jött Londonba.

Esett az eső, amikor kiléptünk a hotel forgóajtaján.

Már csak ez hiányzott! Hogy az esőt is elvegye tőlem! Hát nem volt elég a croissant? Meg Frici néni? Akit ezentúl már mindig Olivér emlékével együtt kell etetnem, azon merengve, vajon tényleg csak véletlenül dobta kétszer is fejbe Frici nénit a baguette csücskével, vagy direkt csinálta?

Miközben a King’s Cross állomás felé sétáltunk a Pentonville Roadon, Olivér egyfolytában beszélt, én pedig a viktoriánus házakat figyeltem, melyiknél forduljak sarkon.

Korábban már említettem neki, ne lepődjön meg, nem fogok elbúcsúzni tőle. Csak váratlanul sarkon fordulok, és az ellenkező irányba indulok.

Nem tudom, komolyan vett-e, mindenesetre én komolyan mondtam. Egyszerűen nem tudok búcsúzkodni. Vannak emberek, akik origami hattyút nem tudnak hajtogatni, én búcsúzkodni nem tudok.

Egyik ház sem tűnt megfelelőnek a sarkon fordulásra. Olivérre pillantottam. Ő csak mondta és mondta. A máskor szorosan a fejéhez kunkorodó haja az esőtől kissé megnyúlt. Az egyik hajtincse egészen a halántékáig ért. Komótosan, spirálban csordogált le róla egy esőcsepp. Azt mondtam magamnak, ha az az esőcsepp lecsöppen, majd akkor…

Akkor. Fordulok. Sarkon.

Makacs egy esőcsepp volt. A göndör hajtincs minden egyes kanyarulatában lelassított, már-már megállt. Aztán hirtelen felgyorsult. Majd újra fékezett.

Olivér meg csak beszélt és beszélt.

Utólag azt kívánom, bárcsak figyeltem volna! Bárcsak örökre az emlékezetembe véstem volna az utolsó szavait. Ehelyett remegve néztem az esőcseppet, ami egy darabig még csüngött a hajtincs végén, majd a mélybe zuhant.

Sarkon fordultam.

Azaz fordultam volna, ha abban a pillanatban Olivér meg nem fogja a kezem. Akkor mentünk életünkben először – és feltehetően utoljára – kézen fogva.

Nem szépítek. Sírtam. Persze szigorúan csakis belülről. Kívülről csak egyetlen könnycsepp gurult végig az arcomon. De az is lehet, hogy csak egy fél volt. Vagy csak egy esőcsepp. De még ezt sem akartam, hogy Olivér lássa, ezért elfordítottam a fejem, amikor meg akart csókolni.

Végül a nyüzsgő King’s Crossnál búcsúztunk el. Azaz NEM búcsúztunk el, csak elengedtem a kezét és mentem tovább.

Vissza sem néztem.

Lehet felettem ítélkezni. Minden bizonnyal Olivér is sérelmezte, amiért nem búcsúztunk el normálisan. De nekem az a véleményem, inkább ne mondjon az ember semmit, mint közhelyeket. Vagy hazugságot.

Alig értem ki Canary Wharfnál a metróaluljáróból, máris tárcsáztam. Kevint.

Meglepődött, hogy felhívtam. Azt mondta, úgy érezte, egyáltalán nem sikerült jól a Hyde Park-i randi. Jól érezte. Persze az még Olivér előtt volt. Javasoltam, töltsük együtt a hétvégét. Azt mondta, a hét nem jó, mert el kell utaznia.

– Nem tudod elhalasztani?

– Sajnos nem – sóhajtotta.

Nem volt más választásom, elővettem a búgó hangom:

– Szívesen veled tartok.

Így hát másnap Walesbe kocsikáztam Kevinnel, és az egész hétvégét Cardiffban töltöttük.

Alig hagytuk el Londont, amikor kiderült, miért nem tudta lemondani az utat. A szülei negyvenedik házassági évfordulóját ünnepelte az egész Peters család hatalmas dínomdánom keretében a walesi rokonsággal. Rögtön Arany jutott az eszembe:

„… fülembe zúgja átkait / A velszi lakoma…”

from:    Oliver Somogyi <oliver@RESCO.hu>

to:     Anna Almasy <annapple@gmail.com>

date:    17 October 2013 15:34

subject:    Fejbenjaras

Dear Miss Anna Almásy,

Kérlek, magyarázd el nekem, miként jutsz folyton vissza a fejembe? Már egy hete vagyok itthon, de mindig azt veszem észre, hogy a gondolataim között bóklászol. Pedig lenne ezer más fontos gondolatom, amikkel foglalkoznom kéne – de Te állandóan közéjük furakodsz.

Gondolom, az sem segít, hogy Mr. Prochnow meg a fogadásról még vagy három fazon előkerült, beindult velük a business, valami érthetetlen okból mind nemzetközi együttműködést szeretnének kiépíteni Magyarországgal (azaz velem). Mármint ez azért nem segít, mert valahányszor levelet kapok tőlük vagy Izland hív a Skype-on, Terád asszociálok, hiszen ha Te nem lettél volna, ők sem lennének.

Ja, meg hát izé, a bugyid is a zsebemben maradt. Amivel csak annyi a baj, hogy túl jó az illata. Annyira lucskos volt, hogy még a nadrágom zsebe is Anna-illatú lett. Minden totál barack-citrom-fahéj lucsokillatú, én meg olyan hülye perverz állat vagyok, mint az őrült japánok, akik iskolás lányok használt fehérneműit veszik meg jó pénzért – nem visz rá a lélek, hogy kimossam. Sőt, szabad óráimban valami tartósító eljáráson gondolkodom, amivel a bugyid illata minél tovább megőrizhető lenne. Mondom, kész diliház, ami a fejemben zajlik.

Jelesül, hogy minden út Hozzád vezet.

Az szerinted gáz, ha megkérlek, küldj postán bugyit?

Zsú szerint (ő az egyedik legjobb barátom a háromból) meg vagyok kattanva, amióta visszajöttem, valami nagyon el lett bennem rontva. A mocsok meg még rá is játszik, mert minden reggel azzal indít, hogy „Kiverted már a fejedből a kiscsajt, vagy megint a bugyijára verted?” Ami újfent legkevésbé sem segít, mert ez kábé a „ne gondolj a jegesmedvére” esete (azaz rögtön a fehér macira gondolsz).

Szóval bugyimániás kattant vagyok.

Egész véletlenül nem jössz valamikor Bjúdapesztre? Ígérem, nem szólítalak le többet a metrón, jól fogok viselkedni. Csak annyira meg akartalak ismerni, hogy nagyon. De aztán meg nem eléggé. És emiatt most még inkább. Illetve végre rendesen.

Izé… mi lenne, ha leveleznénk egymással? Annyi mindent nem mondtam még el neked. Hogy miért fontos nekem ez az egész megújuló energiaforrásos dolog. Hogy miért imádom a lovakat meg a visszacsapó íjat. Hogy mit gondolok a világról, az emberekről, a lélekről, a sámánokról meg a katicabogarakról.

Hogy mit gondolok RÓLAD.

Hát… remélem, ki tudsz ebből hámozni valamit…

All yours,

Olivér Somogyi

from:     Anna Almasy <annapple@gmail.com>

to:    Oliver Somogyi <oliver@RESCO.hu>

date:    18 October 2013 21:14

subject:    Re: Fejbenjárás

Dear Olivér,

Rendben.

Levelezzünk.

Szóval, mit gondolsz a katicabogarakról?

kiss,

a.

Ui.: Ha jól emlékszem, nem adtam meg az e-mail címem.

from:    Oliver Somogyi <oliver@RESCO.hu>

to:     Anna Almasy <annapple@gmail.com>

date:    19 October 2013 10:02

subject:    Re: Re: Fejbenjaras

Kedves Anna,

A hétpettyes katicabogár aranyos jószág, Európában őshonos. Csak sajnos épp a kihalás fenyegeti, mert az Ázsiából behozott Harlequin katicák mindent felzabálnak előle, ezért az őshonos katica egyszerűen éhen hal szegény. De mielőtt mindenféle teóriákat állítanál fel rólam, nem, nem vagyok dolmányos-mentés szittyamagyar (hiszen ők is Ázsiából jöttek). Csak kérdezted, mit tudok a katicákról.

Meg benned is van némi katicás. Hogy mi, azt nem tudom megfogalmazni, de ahogy ezt most írom, hirtelen megjelent lelki szemeim előtt egy nagy egyenlőségjel Almásy Anna és a hétpettyes katicabogár között.

Na, ezzel kezdjen valamit Albert vagy Einstein!

A bugyid továbbra is köszöni szépen, finom illatú. Illatmegőrző eljárást még mindig nem találtam, szóval továbbra is aktuális a kérdésem, hogy küldesz-e másikat. Ami azért is aktuális lenne, mert pár hét múlva el kell mennem Kínába, és nem tudom, mit kezdek ott a bugyid nélkül. Képzeld, ha minden igaz, megnyerünk egy pályázatot (most akkor mégis összejött a kínai kapcsolat?), amivel egy egész színházat tudunk közel nulla energiaszintű épületté átalakítani.

Veled mi történt azóta Londonban? Ugye nem mész el mindenféle idegen pasikkal, akik csak úgy a metrón leszólítanak? És komolyan, nem jársz valamikor véletlenül Budapesten? Van jó pár Káma szútrás pozíció, amit még nem próbáltunk ki…

Olivér

Ui.: Szörnyű dolog a Facebook. Még akkor sincs biztonságban az e-mail címed, ha letiltod, hogy láthassák. Nekem elhiheted. Van pár programozó haverom.

from:     Anna Almasy <annapple@gmail.com>

to:    Oliver Somogyi <oliver@RESCO.hu>

date:    20 October 2013 22:22

subject:    Re: Re: Re: Fejbenjárás

Kedves Olivér,

Mélységes fájdalommal veszem tudomásul, hogy amennyiben a hétpettyes katicabogár és köztem vont roppant elmés párhuzamod helytálló, bizony engem is a kihalás fenyeget.

Szem előtt tartva, hogy evilági napjaim meg vannak számlálva, úgy döntöttem, nekiállok az én saját, külön bejáratú bakancslistám összeállításának, nehogy kicsússzak az időből. Tehát: 10 titkos szexuális vágy, aminek halálom előtt teljesülnie kell.

Hasonló lista mielőbbi megírását szintúgy tanácsolom neked, ugyanis tudomásomra jutott, hogy a Chinese Airways 723-as járata 1987. február 17-én lezuhant, és mint kiderült, Te is Kínába utazol.

Egyszóval: nincs vesztegetnivaló időnk!

1. Szeretkezés könyvtárban

Az Országos Széchényi Könyvtár egyik termében a legalsó polcon észreveszem a József Attila összes verseit. Lehajolok. Úgy maradok. Belelapozok. Megtalálom a kedvenc versem: József Attila, Miért hagytál el, hogyha kívánsz? Idézek neked belőle: „Tudom, hogy jössz majd. Úgy esel belém”. Pár polccal feljebb meglátod a kedvenc könyved. Jössz. Mögém lépsz. Cipzár le, szoknya fel. Belém esel. Mélyebben. Közben gyanútlanul olvasgatunk. József Attila, Nem én kiáltok. Tényleg nem kiáltok, az ajkamba harapok. Végül: József Attila, Elégia.

Kielégia.

2. Hagyományőrző kézimunka a repülőn

Az ablaknál ülsz. Fázol. Légi-utaskísérőtől kapott pokróccal betakarózol. Elalszol. Én középen ülök, mellettem egy idős hölgy kalocsai terítőt hímez. Bal kezemmel a bal karfára könyökölve érdeklődve hallgatom, ahogy a néni a kézimunkákról mesél. Lelkesedése engem is magával ragad, kedvet kapok a kézimunkához. Jobb kezemet a takaró alá csúsztatva neki is látok.

3. Upsz, leesett a desszertvilla

Étterem. Szélkeréktárgyalás. Vörös miniruha, bugyi nélkül. Váratlanul leesik a desszertvillám. Udvarias férfi lévén lehajolsz érte. Nem találod. Jelzed, le kell másznod érte. Közben én szórakoztatom Mr. Fontos Üzletfeleket. Ez idő alatt Te megcsókolsz. Ott.

A mindezt figyelemmel kísérő pincérfiúnak hatalmas borravalót adsz.

Amennyiben valamely Mr. Fontos Üzletfél nálad előbb hajol le a villámért:

a, a lábaimat szigorúan összezárom.

b, a lábaimat még jobban széttárom.

Ha az utóbbi köztünk vitát eredményez:

Magyarázat 1: Drágám, a Te hibád. Miért nem voltál elég gyors!?

Magyarázat 2: Drágám, csakis miattad csináltam. Annyira nem tartott semerre ez a tárgyalás, gondoltam, besegítek. Megőrültél? Dehogy élveztem! Hogy feltételezhetsz rólam ilyet?

4. Producer

Telefonálsz, hogy meglepetésed van számomra. Mire megérkezel, be kell kötnöm a szemem. Gentleman lévén nem holmi celofános virágcsokorral és konyakos bonbonnal állítasz haza, hanem egy harmadik személlyel. (Neme rád bízva.)

Az ággyal szembeni karosszékbe ülsz. A harmadik személyt felszólítod, hogy vetkőztessen le engem. Hagyom magam, bízom benned. Szigorúan a Te utasításaidat követve a harmadik fél izgatni kezd engem. Közvetlenül az orgazmus előtt vendégünket felszólítod, hogy távozzon. Csakis a Te karjaidban élvezek el.

(A harmadik személy kiléte számomra örök talány marad.)

5. Gyakornoklány

Helyszín az irodád. Az alkalmazottak szabadnapot kapnak. Felvételre jelentkezem hozzád mint gyakornok. Átadod a munkaruhám. Építőipari cég lévén: 1 db acélbetétes bakancs, 1 db védősisak. Meztelenre vetkőzöm, felhúzom a két ruhadarabot.

Szigorú főnök vagy, a legkisebb gépelési hibáért is büntetsz. Nekem viszont szükségem van az állásra, így egész nap engedelmesen teljesítem a kívánságaidat.

6. Itt van május negyedike, énekszó és tánc köszöntse!

Ezen a napon magunkból teljesen kivetkőzve birtokba vesszük a szüleid családi házát. Pontosabban a kertjét.

Ugyanis május 4-e a Meztelen Kertészkedés Világnapja!

Megtapasztaljuk, hogy nem csak egymással alkotunk anyaszült meztelenül eszményi egységet, hanem a természettel is. Mintha Ádám és Éva lennénk a paradicsomban.

A pucér kerti munkálatok során természetesen nemcsak a fametszésre, ásásra, gereblyézésre és palántázásra kerítünk sort, hanem a dugványozásra is.

Úgy meg kell dugványoznod, hogy még Bálint gazda is megirigyelje!

folyt. köv.

Ui.: Mivel előreláthatóan karácsonyig nem utazom haza, indítványoznám, hogy a Budapest‒Kína repülőutat londoni átszállással foglald le.

kiss,

a.

from:    Oliver Somogyi <oliver@RESCO.hu>

to:     Anna Almasy <annapple@gmail.com>

date:    21 October 2013 13:35

subject:    Re: Re: Re: Re: Fejbenjaras

Nedves Anna,

Eddig csak egyetérteni tudok. Rég voltam könyvtárban, de bármikor. A repülőt könnyen megoldjuk, az üzleti vacsorán viszont reménykedem, hogy nem Wong lesz a gyorsabb. Egy aggodalmam van csak, hogy nem akarnék feljönni az asztal alól. Onnan. Tudtad, hogy Velencében tilos nőknek elfüggönyözött ablakon kihajolniuk? Mert ki tudja, ki áll a függöny mögött… Titkos harmadik ötleted nagyon-nagyon tetszik. Az irodában sajnos nem tartunk bakancsot és sisakot (nincs is készleten), szóval mi lenne, ha inkább egy combharisnyában titkárnősködnél?

from:     Anna Almasy <annapple@gmail.com>

to:    Oliver Somogyi <oliver@RESCO.hu>

date:    22 October 2013 21:24

subject:    Re: Re: Re: Re: Re: Fejbenjárás

folyt. köv. :

7. Jónimasszázs

Befizetlek egy jónimasszázs-tanfolyamra, melynek keretében elsajátíthatod a női nemi szerv különleges masszírozását.

Amíg a masszázst oktató úr (vagy hölgy) bemutatót tart rajtam, te a fejemnél elhelyezkedve nemcsak szenvedélyesen csókolsz, simogatod a hajam és az arcom, hanem végignézve memorizálod, ahogy különféle illatos olajokkal bekenik és végigmasszírozzák az egész testem, óvatosan közelítve először a nagyajkaimhoz, majd a kisajkaimhoz, fokozatosan felépítve, izgatva őket, elidőzve mindenhol.

Azután jön a csikló hosszas kényeztetése és cirógatása. Végül az ujjak behelyezése a hüvelyembe, majd ott az ujjtechnika különféle kombinálása, feltérképezve a szentélyemet.

Közben természetesen igyekszem nem megfeledkezni róla, hogy a jónimasszázs lényege nem az orgazmus, hanem a gyönyörszerzés és a szexuális energiám felszabadítása. Persze ha a masszázs mellékhatásaként véletlenül mégiscsak elélvezek az idegen ujjak által, Te minden továbbiak nélkül megbocsátasz.

Végül otthon, házi feladatként Te is a kezedbe veszed a Szent Puncit: gyűrűs- és középső ujjaddal a hüvelyembe hatolva, hüvelykujjaddal a csiklómat, kisujjaddal a popsimat, másik kezeddel pedig a melleimet masszírozva.

Amennyiben jó nebulónak bizonyulsz, ígérem, beiratkozom egy lingammasszázs-tanfolyamra, és elsajátítom a neked való örömszerzés összes csínját-bínját.

8. Meglepetés

Megegyezünk, hogy adott estén, adott időpontban egy pláza parkolójában legyél. Ahogy ott állok, hátulról (álarcos idegenként) elkapsz, és kényszerítesz, hogy beszálljak a kocsidba. Megkötözöd a kezem, és kendőt kötsz a szememre, hogy semmit se lássak. A lakásodra érve durván letéped rólam a ruhám, megbilincselsz, láncra kötsz, kényszerítesz, hogy a szexuális rabszolgád legyek. Én hevesen ellenkezni próbálok, te viszont nem tűrsz ellentmondást, úgy használsz, ahogy éppen kedved tartja. Ha engedelmes vagyok, minimális fájdalmat okozol nekem, ha tiltakozom, megbüntetsz. Miután végeztél, visszaviszel a parkolóba, elengedsz.

9. Augusztus 20-a méltó megünneplése

Nem tudom, hogy állsz augusztus 20-ával, de én mindig úgy érzem, semmi egyébről nem szól, mint hogy az aktuális kormány és az ellenzék, az egyház, a civil és minden egyéb szervezetek kiemelnek augusztus 20-ából egy darabkát, és akképp magyaráznak bele valamit, hogy azt a saját javukra fordítsák.

Gondoltam, mi se tegyünk másképp.

Emeljük a magunk módján piedesztálra az újabban minden év augusztus 20-án nagy ünnepségek keretében bemutatott Magyarország születésnapi tortáját. Az Ország Tortáját.

Hogy kellően kívánósak legyünk, aznap egész nap nem eszünk semmit. Pontban 21:30-kor ünneplőbe vetkőzve kimegyünk az erkélyre, és az Ország Tortáját szép lassan elkezdjük szétkenni egymás meztelen testén.

Amikor 22:00-kor elkezdődik a tűzijáték, indulhat a torta egymásról való lenyalása és egyéb szexuális nyalánkságok is, majd mindez a csillagos ég alatt a távoli tűzijáték fényében és hangjára egy perverz operaelőadáshoz válik hasonlatossá.

A hozzánk csatlakozni vágyók (természetesen ki-ki a saját partnerével, a saját erkélyén), de tőlünk egy fokkal hagyománytisztelőbb nemzeti érzésűek nyalás közben tetszőlegesen gondolhatnak akár Szent Istvánra, az államalapításra, esetleg az Új Kenyérre is, továbbá a testükön szétkent az Ország Tortája díszruhába vetkőzve jelenhetnek meg a zászlófelvonáson, az ilyenkor szokásos kitüntetések átadásán, esetleg a Szent Jobb országjáráson is.

10. Secret

Ez a vágy nem tűr sem nyomdafestéket, sem az Internet hálóját. Elkerülve, hogy a Scotland Yard tudomást szerez róla és egy felizgult 007-es ügynök vágyam beteljesítését küldetésnek tekintve hívatlanul a lakásomba (és belém) hatol, ezért ezt inkább majd a füledbe súgom, ha legközelebb találkozunk.

Most, hogy kész a lista, már csak az a kérdés, hogy hol, mikor és milyen sorrendben. És hogy lásd nagylelkűségem, többet kapsz egy postázott bugyinál. Jutalmad mellékelve, egy fotó rólam magányos estéidre.

Jó szórakozást!

kiss,

a.

from:    Oliver Somogyi <oliver@RESCO.hu>

to:     Anna Almasy <annapple@gmail.com>

date:    22 October 2013 14:15

subject:    Re: Re: Re: Re: Re: Re: Fejbenjaras

Anna!

Kikészítesz! Azt reméltem, hogy ettől megnyugszom, de csak még jobban felhúztál. Itt ülök az irodában (egyedül, mert Janó és Márk is terepre mentek), és NEM TUDOK DOLGOZNI!!! Sajnos Kína ellenkező irányban van Londonhoz képest, a jegyek meg már rég megvéve, szóval nem tudok kiugrani Hozzád.

Basszus, levelezzünk inkább a nyersanyagalapú gazdaságról vagy a fennálló pénzügyi rendszer tarthatatlanságáról. Vagy bármi mélyfilozófiai témáról, ami téged lázba hoz. Vagy arról, hogy mik a kedvenc ételeid. Bármiről, csak szexről ne, mert megkattanok.

Hogy legyek úgy felelősségteljes cégvezető, hogy alapozzam meg a jövőmet, ha a puncidon kívül semmi másra nem tudok gondolni?

Normálisan most szeretkeznénk megállás nélkül, minden este, és akkor minden rendben lenne, át tudnánk vészelni a nappalokat. De ez a London−Budapest felállás totál betesz. Egész véletlenül nem szándékozol a nagyon közeli jövőben Budapestre költözni? Már gondolkodtam azon is, hogy repülőbérletet veszek, de még nincs ilyen.

Végre találtam egy IGAZI nőt, erre tessék, köztünk az egész kontinens. Szenvedek tőled. Drogfüggő lettem, és a szert Annának hívják. Ha nem jössz Budapestre záros határidőn belül, akkor nem lesz más választásom, mint hogy tényleg kimenjek Londonba.

Ami viszont nagyon-nagyon veszélyes lenne. Mert nem akarnék visszajönni, miközben itt a cégem, a munkám, minden pénzem befektetve, az egész életem.

Csak szeretném, hogy tudd, én általában teljesen jól kezelem a nőket, sosem vesztem el a fejem. Te viszont valami nagyon veszélyeset hozol ki belőlem, és ez gáz. Megijeszt.

Akarlak.

Olivér

from:     Anna Almasy <annapple@gmail.com>

to:    Oliver Somogyi <oliver@RESCO.hu>

date:    23 October 2013 13:21

subject:    Re: Re: Re: Re: Re: Fejbenjárás

Kedves Olivér:

>>>>>>>>

JEGYFOGLALÁS

ODAÚT

Honnan: London-Stansted (STN) Hova: Budapest T2B (BUD)

Szombat, 02Nov13 Járat FR8381 Indul STN 11:45 érkezik BUD 15:20

VISSZAÚT

Honnan: Budapest T2B (BUD) Hova: London-Stansted (STN)

Csütörtök, 07 Nov13 Járat FR8354 Indul BUD 06:15 érkezik STN 07:50

>>>>>>>>

Elém jössz?

love,

a.