Borítószöveg

Paprika Jancsi és Vitéz László azon mesterkedik, hogy fülön csípje Torzonborzot, aki ellopta Nagymama különleges kávédarálóját. Ám szerencsétlenségükre ők maguk kerülnek a héttőrös rabló és varázsló barátja, a gonosz Petróniusz Pókuszhókusz karmai közé...

A világhírű német gyerekkönyvszerző, Otfried Preußler története generációk kedvence. Több mint  harminc nyelven olvasható – most végre magyarul is. A Kolibri Klasszikusok sorozat első darabját Torzonborz további kalandjai és a szerző kiváló meseregényei követik.

Torzonborz, a rabló

A fordítás az alábbi, felújított kiadás alapján készült:

Otfried Preußler: Der Räuber Hotzenplotz

Gesamtausstattung: F.J. Tripp. Koloriert von Mathias Weber

© 2012 by Thienemann Verlag

(Thienemann Verlag GmbH), Stuttgart/Wien

Fordította Nádori Lídia

Copyright © Otfried Preußler 1962

Illusztráció © F.J. Tripp 1962

Hungarian translation © 2013 Nádori Lídia

Magyar kiadás © 2013 Kolibri Gyerekkönyvkiadó, Budapest

A Kolibri Gyerekkönyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Illusztráció © F.J. Tripp 1962

Második kiadás

ISBN 978-615-5450-84-6

Felelős kiadó a Kolibri Gyerekkönyvkiadó ügyvezetője

Szerkesztette Orosz Anett

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Tillai Tamás

A rajzokat színezte Mathias Weber

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A héttőrös gazember

Rendőrnek is elkél a segítség

Vigyázat, arany!

Hát ez pech!

Egy jó álca mindennél többet ér

A borspuska

Mi lesz ebből?

Petróniusz Pókuszhókusz

Éjszakai kaland

Butasággyakorlat

Szegény Lackó!

A pince és a három ajtó

A béka titka

A tündérfű nyomában

Akié a kalap

Az ígéret szép szó...

Pókuszhókusz végzete

A hölgy valódi tündér

A varázsgyűrű

Üstöllési őrmester nagy napja

Kávé és sütemény

Ezt a könyvet ajánlom nektek, lányaim:

RENATE

REGINE

SUSANNE

– és minden gyereknek, aki szereti a paprikajancsis és

vitézlászlós történeteket!

Paprika Jancsi nagymamája egy szép, verőfényes napon gyanútlanul ült a házikója előtti padon. Épp kávét darált. A darálót Paprika Jancsi (barátainak csak Jancsi) és legjobb barátja, Vitéz László (barátainak csak Lackó) ajándékozta Nagymamának a születésnapjára. Különleges darab volt, Jancsi és Lackó saját találmánya: míg tekerték a kurbliját, azt muzsikálta, hogy Szép május, jöjj, hogy ébreszd a fáknak ágait.

Mióta megkapta, Nagymama annyira szeretett kávét darálni, hogy kétszer több kávét ivott, mint korábban.

Ezen a szép napon is, mikor történetünk kezdődik, már másodszor töltötte meg a darálót, és éppen folytatni akarta a munkát... Mikor egyszer csak ágak reccsenése, lombok suhogása törte meg a csendet, és a kert bokrai közül egy durva hang riasztotta fel álmodozásából.

– Ide azzal a holmival!

Nagymama csodálkozva nézett fel, és megigazította a szemüvegét.

Idegen férfi állt előtte: bozontos szakállánál csak karvalyorra volt riasztóbb. Széles karimájú kalapján görbe toll díszelgett, jobbjában pisztoly, baljával pedig a kávédarálóra bökött.

– Azt mondtam, ide vele!

De Nagymamának nem szállt inába a bátorsága.

– Már megbocsásson! – szólt vissza mérgesen. – Hogyhogy csak úgy besétál ide? És milyen jogon kiabál velem ilyen csúnyán? Ki maga voltaképpen?

A férfi erre harsányan nevetni kezdett, még a toll is vígan rezgett kalapján.

– Talán nem olvas újságot, Nagymama? Na? Nem rémlik semmi?!

Nagymama csak most nézte meg alaposabban a férfit. Széles bőrövébe egy szablya és hét tőr volt beletűzve. Erre aztán elsápadt szegény, és reszkető hangon kérdezte:

– Csak nem... Csak nem maga Torzonborz, a rabló?

– De bizony. Az vagyok! – szólt a héttőrös gazember. – Ne kezdjen itt hisztizni nekem, mert azt nem szeretem! Azonnal adja ide a kávédarálót!

– De az nem a magáé!

– Lárifári! – pattogott Torzonborz, a rabló. – Tegye, amit mondok! Háromig számolok...

És fölemelte a pisztolyát.

– Ne vegye el, kérem! – fogta könyörgőre Nagymama. – Nem veheti el tőlem pont a kávédarálót! A születésnapomra kaptam. Tudja, ha tekerni kezdem a kurbliját, azt játssza: Szép május, jöjj, hogy ébreszd a fáknak ágait...

– Pont azért! – mordult rá Torzonborz. – Nekem is kell egy kávédaráló, amelyik muzsikál, ha megtekerik a kurbliját. Na, adja ide gyorsan!

És Nagymama nagyot sóhajtva, de odaadta a kávédarálót. Mi mást is tehetett volna, nem igaz?

Mindennap újabb és újabb rémisztő hírek szóltak arról, milyen gonosz ember ez a Torzonborz. Mindenki szörnyen félt tőle. Még Üstöllési őrmester úr is, pedig ő rendőr!

– Na azért! Minek kellett cirkuszolni?

És Torzonborz egy elégedett morranással eltüntette Nagymama kávédarálóját toldozott-foldozott nagy zsákjában. Azután bal szemét összecsippentette, jobb szemével szúrósan Nagymamára nézett, és így szólt:

– Most pedig jól figyeljen! Maradjon itt a padon, meg ne mozduljon! Számoljon halkan kilencszázkilencvenkilencig!

– Miért? – kérdezte Nagymama.

– Csak! – vágta rá Torzonborz. – Ha elszámolt kilencszázkilencvenkilencig, felőlem akár segítségért is kiálthat. De csakis akkor, egyetlen másodperccel sem hamarabb, különben megnézheti magát! Megértette?

– Megértettem – suttogta Nagymama megszeppenten.

– És ne próbáljon csalni!

Búcsúzóul Torzonborz még egyszer Nagymama orra alá dugta a pisztolyát. Azután átugrott a kerítésen, és eltűnt.

Paprika Jancsi nagymamája holtsápadtan, reszketve ült a házikója előtti padon. Se rabló, se kávédaráló. Mintha ott sem lettek volna.

Jó sokáig tartott, mire egyáltalán el tudta kezdeni a számolást.

Engedelmesen elszámolt kilencszázkilencvenkilencig.

Egy, kettő, három, négy... Se túl gyorsan, se túl lassan.

De nagy izgalmában folyton elfelejtette, hol tartott, ezért vagy tucatszor kellett elölről kezdenie.

Mikor végre elszámolt kilencszázkilencvenkilencig, szívet tépően segítségért kiáltott.