Borítószöveg

Megszökött a dutyiból Torzonborz, a rabló! Ráadásul Nagymamát is elrabolta! Ez a fordulat őszintén megdöbbenti Paprika Jancsit, Vitéz Lászlót és Üstöllési főtörzsőrmestert is. De vajon mihez kezdjenek? Azt remélik, hogy Háy asszonyság, a városka jósnője segít nekik, hogy újra együtt lehessenek Nagymamával…

Már megjelent: Torzonborz, a rabló

Hamarosan megjelenik: Torzonborz megjavul

Torzonborz újabb gaztettei

A fordítás az alábbi, felújított kiadás alapján készült:

Otfried Preußler: Neues vom Räuber Hotzenplotz

Gesamtausstattung: F. J. Tripp. Koloriert von Mathias Weber

© 2012 by Thienemann Verlag

(Thienemann Verlag GmbH), Stuttgart/Wien

Fordította Nádori Lídia

Copyright © Otfried Preußler, 1969

Hungarian translation © 2014 Nádori Lídia

Magyar kiadás © 2014 Kolibri Gyerekkönyvkiadó, Budapest

A Kolibri Gyerekkönyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Illusztráció © F. J. Tripp, 1969

Második kiadás

ISBN 978-615-5450-86-0

Felelős kiadó a Kolibri Gyerekkönyvkiadó ügyvezetője

Szerkesztette Orosz Anett

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Tillai Tamás

A rajzokat színezte Mathias Weber

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalomjegyzék

A piros galléros ember

Engedjetek ki!

Képzeljétek, mi történt!

Hallatlan pimaszság

Csett-csett-csett!

Tenni kell valamit!

Mindenütt jó, de legjobb otthon

A palackposta

Harminchat gomb

Kerüljön beljebb!

Egy jószívű ember

Még hogy útépítés

Hátramenetben

Motorizált egység

Ötszázötvenöt forint és ötvenöt fillér

Háy asszonyság

A kristálygömb

Előre, in-dulj!

Blöki

Egy tucat vargánya

A vargányaleves

Elsősegély

Egyébként le van tartóztatva!

Sült kolbász savanyú káposztával

Ezt a könyvet ajánlom

UNOKAÖCSÉIMNEK

ÉS

UNOKAHÚGAIMNAK

és minden gyereknek,

aki szereti a paprikajancsis és vitézlászlós történeteket!

Paprika Jancsi nagymamája épp a tűzhelynél állt, és kolbászt sütött. A serpenyő mellett nagy lábosban savanyú káposzta párolódott. Közeledett az ebédidő. Halkan pöfékelt a káposzta, sercegett a kolbász, és az egész házat valami leírhatatlanul gyönyörűséges illat lengte be. Akárki kitalálhatta, hogy ma bizony csütörtök van, mert csütörtökönként Nagymamánál az ebéd mindig sült kolbász volt savanyú káposztával.

Sült kolbász savanyú káposztával, ez volt Jancsi és Lackó kedvenc eledele. Ha rajtuk múlik, a hét csupa csütörtökből állt volna, de nem csak hétből, sokkal inkább tizennégyből. Sajnos nem rajtuk múlt, de így legalább csütörtökönként olyan pontosan értek haza ebédre, hogy órát lehetett igazítani hozzájuk.

Annál különösebbnek találta Nagymama, hogy ezen a napon mégis késnek.

– Vajon hol kujtorognak? – csóválta a fejét. – Már három perccel elmúlt dél. Csak nem esett bajuk?

Levette a tűzről a serpenyőt és a lábost. Kicsit félrehúzta a fedőt, hogy elszálljon a káposzta gőze. Ettől néhány pillanatra beborította a gőzfelhő, és a pápaszemének üvege úgy bepárásodott, hogy semmit sem látott.

– Na, szépen vagyunk! – mérgelődött. – Ha már pápaszemet kell hordanom, legalább azt elvárom, hogy lássak vele!

Lekapta orráról az okulárét, hogy megtörölgesse a lencsét a köténye csücskével. Épp nekilátott volna, mikor lépteket hallott a kerti ösvényről, súlyos, de sietős léptek zaját. Biztosan tudta, hogy nem Jancsi vagy Lackó közeledik. Majd hirtelen feltárult az ajtó, és valaki becsörtetett a konyhába.

– Nana! – méltatlankodott Jancsi nagymamája. – Ne olyan hevesen, főtörzsőrmester úr! Nem tud kopogni?!

Pápaszeme nélkül Nagymama homályosan látott. De abban biztos volt, hogy az a férfi, aki ezüstgombos, piros galléros kék kabátban, fején sisakkal, kezében karddal berontott hozzá – nem lehet más, mint Üstöllési Lajos főtörzsőrmester. Hiszen ő az egyetlen a városkában, aki kék kabátot visel ezüstgombokkal és piros gallérral.

– Hát itten borzalmasan jó szag van! – bődült el a piros galléros ember.

Még a hangja is ismerősen csengett, csakhogy mégsem hasonlított Üstöllési uram hangjára!

– Vajon ki lehet ez? – törte a fejét Nagymama. És a nagy gondolkodás közben még a pápaszemét sem törölte meg rendesen, sőt még arról is megfeledkezett, hogy a szemüvegét az orrára biggyessze.

Az ezüstgombos, kék kabátos ember ezenközben odalépett a tűzhelyhez, és fölfedezte a kolbászt.

– Sült kolbász meg párolt savanyú káposzta! – lelkendezett. – Tizennégy napig kenyéren és vízen éltem… és most egyszerre itt ez a fenséges lakoma!

Ekkor a férfi Nagymama felé fordult, és kardjával hadonászni kezdett az orra előtt.

– Gyerünk! – parancsolta. – Elő azzal a kolbásszal és káposztával! Farkaséhes vagyok, meg aztán sietek is!

Nagymama fel volt háborodva.

– Már megbocsásson, főtörzsőrmester úr… Maga tréfál, ugye?!

– Ne kekeckedjen, hé! – szakította félbe durván Nagymamát a piros galléros ember. – Talán nem tudja, ki áll maga előtt? Tegye csak fel gyorsan azt a pápaszemet!

– Ja, persze, persze… – Nagymama sietve az orrára biggyesztette a pápaszemét. És akkor… Olyan krétafehér lett az arca, hogy a frissen mosott lepedő sem lehet fehérebb. – Jesszasz… Maga az? Azt hittem, tizennégy napja rács mögött van!

– Letöltöttem a büntetésem!

– És hogyan jutott hozzá ehhez az egyenruhához meg a kardhoz? Ha ezt Üstöllési főtörzsőrmester megtudja…

A piros galléros ember hangosan hahotázni kezdett, és így szólt:

– Már rég tudja. De most ide azzal a sült kolbásszal meg a káposztával, különben megemlegeti! Vagy ne legyen a nevem Torzonborz, a rabló!

Nagymama egy pillantást vetett a konyhai órára. Nyolc perccel múlt tizenkettő. Vajon hol marad Jancsi és Lackó? Elővett egy tányért a kredencből, és kiszedett rá egy szál sült kolbászt, meg egy kanál savanyú káposztát.

– Eeeeegy kolbáááász? – bődült el a rabló, és ököllel az asztalra csapott. – Magának nincs ki a négy kereke! Az összes kolbászt kérem, meg az összes káposztát, ami csak a lábosban van. Megértette?!

Mi mást tehetett volna szegény Nagymama? Feltornyozta Torzonborz tányérjára az összes sült kolbászt, és az asztal közepére tette a savanyú káposztás lábost is.

– Na, azért! – mordult rá Torzonborz. De még ez sem volt elég: követelte, hogy Nagymama üljön mellé az asztalhoz. – Nehogy valami butaságot csináljon itt nekem! Na, jó étvágyat!

Nagymama ott ült a konyhaszéken, és kénytelen volt végignézni, ahogy Torzonborz behabzsolja a kolbászt. Összesen kilenc szálat sütött, mint minden csütörtökön. A héttőrös gazember ripsz-ropsz eltüntette mind a kilencet, hogy csak úgy porzott… volna, már ha a sült kolbász képes lenne rá. A savanyú káposztát meg csak úgy a lábosból kanalazta ki. És közben teljesen összemaszatolta az asztalterítőt, de ezt persze észre sem vette.

– Ej, de jólesett! – böffentett Torzonborz, miután az utolsó szál káposztát és az utolsó falat kolbászt is eltüntette. – Borzalmasan teli vagyok, Nagymama! Na, most jól nyissa ki azt a kis fülét! A konyhai óra pontosan negyed egyet mutat. Még tíz percig üljön itt a széken, de meg ne mukkanjon ám! Ha letelik a tíz perc, felőlem akár segítségért is kiálthat, de egy perccel sem korábban! Megértette?

Nagymama nem válaszolt.

– Hé! – kiáltott rá Torzonborz. – Figyelt rám egyáltalán? Miért nem szólal meg?

Nagymama nem szólt, mert nem tudott.

Csak ült a széken, és nem mozdult.

Mert abban a pillanatban, mikor Torzonborz lenyelte az utolsó falat kolbászt és az utolsó szál káposztát, Nagymama elájult. Részben az ijedségtől, részben, mert olyan szörnyen mérges volt.