Lovas Ildikó

Cenzúra alatti

Készülődés szabómagdaságra

– regény –

Kalligram

2014

Kalligram

2014

© Lovas Ildikó, 2014

ISBN 978-615-5454-43-1

Elektronikus verzió: Takács Gábor

„Pilátusról nem szeretnék írni, Jézusról pláne nem, a katonák nem érdekelnek, s a zsidók sem, ott egy néni éppen elájul, azt látni se szeretem. Hanem… Közelebb léptem, és megnyugodtam. Hát hiszen ezen a képen van egy nagyon kedves kutya is!”

(Szabó Magda)

„A kíváncsiság a női merészség egyik formája.”

(Victor Hugo)

Egész gyerekkoromban, de különösen azt követően, hogy elolvastam a Születésnapot, arra készültem, hogy szabómagdás leszek.

El kell mondanom rögtön az elején, hogy ez nem sikerült. Nem tudom pontosan, hogyan került sor arra, hogy más legyen szabómagdás (neveket nem említek), hiszen rajtam kívül nem is készült erre tudatosan senki sem, ebben biztos vagyok. Én viszont több éven keresztül hallgattam, olvastam, figyeltem a különböző megnyilvánulásokat. szövegek, interjúk, televíziós beszélgetések. Ennek köszönhetem átlagon felüli tájékozottságomat a témában – hiszen szakmán kívüli vagyok, civil. Minden elérhetőt nyomon követtem, a YouTube csatorna állandó fogyasztójává váltam. Míg mások munkaidőben olyan videókat küldtek munkatársaiknak, mint amelyiken a husky kutyát megkéri a gazdája, hogy hallgattassa el a síró kisbabát, vagy amelyiken a Gátvéder szakértőzik, vagy amelyikben elcsattannak az orbitális pofonok Gyulától, vagy amelyiken… Eh, mindegy is, megállás nélkül lehetne sorolni, a cybertér végtelensége böfögő-röfögő emberekkel, zongorázó állatokkal, fenékre eső miniszoknyás lányokkal és orrukat beverő kiskamasz kosarazókkal van kitömve, de én sohasem ezeket néztem-kerestem, én irodalmi felolvasások után kutattam, szerzői megnyilvánulások után nyomoztam. És megnyugodva láttam, nincs senki, akivel versenyre kellene kelnem, nincs senki, akivel ringbe kellene szállnom, magam vagyok a pályán, egyes-egyedül vagyok, idő, mint a tenger, ha meg nem halok időnap előtt, nyolcvanéves koromra teljesen szabómagdás lehetek. És még lesz tíz évem.

Itt és most még nem aktuális, még nem jött el az ideje, hogy elmondjam, mit jelent a nyolcvanéves Szabó Magdának lenni. Egyelőre maradjunk ennyiben: áttitűd.

Azt bizton éreztem, hogy negyven-ötven között már határozottan látszódnia kell majd a szabómagdaságnak. Kicsit szerettem volna kitolni a magam szabta határidőt ötven felé – plusz-mínusz, de inkább plusz egy-két év –, ez megnyugtató volt számomra, nemcsak azért, mert kortalanná tett, nemcsak azért, mert biztosra vehettem, hogy kilencvenéves koromig fogok élni, és ez kigyógyított kegyetlen halálfélelmemből, hanem azért is, mert végre, végre-valahára megszabadultam a bizonyítási kényszertől. amikor majd nyilvánvaló lesz szabómagdaságom, onnantól világossá válik, ki is vagyok én.

Aki valaha is dolgozott munkahelyen, az pontosan tudja, micsoda ördögi kör a bizonyítási kényszer. A felsőbb beosztottak általában felszínes és sunyi emberek, akik kiszívják a naivabb, ügyetlenebb emberekből az ötleteket, a gondolatokat, még a szavajárásukat is átveszik, hogy aztán a felsőbb beosztottól mindaz a még felsőbbhöz kerüljön, valószínűleg a beosztott enyhe, lightos mószerolásával egyetemben.

A sunyi felsőbb beosztottak a mószerolásban sosem mennek túl messzire, a beosztott előbb-utóbb már ettől is meg fog bolondulni, mert semmiképpen sem tudja majd bizonyítani, hogy ellene bármiféle dolgok történőben volnának. Hajaj, nagy szerencse, ha nem sütik rá, hogy üldözési mániája van.

Egy hűvösebb tavaszi napon a gyanútlan beosztott – általában – egy értekezleten, divatos szóval: koordináción szerez minderről tudomást, mégpedig oly módon, hogy a még felsőbb – mosolyogva és biztatón átadja a szót a felsőbb beosztottnak, aki előadja a beosztott gondolatait.

Ördögi kör. A függöny legördült. Innen nincs feljebb jutás, de ez a kisebbik probléma. A nagyobbik az, hogy sehová sem lehet jutni, az ajtón kifelé is csak dühös könnyektől vakon, akárha vécére igyekezne az ember, hirtelen rátört volna a pisilés, amolyan női dolog, autópályán, létező határátkelőn, háromórás mozifilm alatt általában megtörténik, nincs benne semmi gyanút keltő. Tehát megalázott, megsemmisült lélekkel, rettenetes indulatokkal a szívében, a kilincs után kaparászva kisurran a beosztott a vécére. Csak meg akar nyugodni. Csak levegőhöz akar jutni. És nem tudja, hogy nincs visszaút, hogy ettől a ponttól kezdve fel fognak gyorsulni az események. Vagy lelassulnak, mikor hogy. Egy azonban biztos: az ő sorsa meg van pecsételve. És nem a feljebb jutásban, noha elsőre akár úgy tűnhet, de nem! Mert a feljebb jutás nem cél. Az csak következmény. A rátermettség, a kreativitás, a szellemesség, a tartás következménye. A beosztott sorsa munkaközösségileg van megpecsételve, amiről a felsőbb beosztott – attól a pillanattól, hogy előadta őt (brruhhhahha, mintha bármikor is lett volna ennyi saját gondolata) – folyamatosan gondoskodni fog. Ellehetetleníti.

Hagyjuk a részleteket.

Az üzleti szférában és a filmekben mindig kiderül, ki kicsoda. Ilyen szempontból az egzisztencialista és besorolhatatlan regények írják meg az életet. Tehát: akárcsak egy regényben, úgy egy minisztériumban sincs semmi esélye annak, hogy kiderüljön, ki kicsoda. Lehet az a minisztérium akármilyen kicsi, mindig van benne egy-két-három ilyen beosztott, van felsőbb beosztott és legfelsőbb. Ezzel csak jelzem, hogy nem egyetlen emberrel szokott az ilyesmi előfordulni. De háromnál több általában nem szokott lenni, nem mintha a nemzet szellemi képességei olyanok volnának, hogy ennél több nincs, nem jut. Egyszerűen csak ezt adja ki a statisztika – személyes megfigyelésen alapuló.

A hasonló sorsra jutott beosztottak, akik körül bezárul a kör, sohasem szövetkeznek egymással. Ennek oka egyszerű. Nem egyszerre történik szellemi kirablásuk, ezért aztán – óh, az intellektus átka! mindig azt hiszik, hogy akivel megtörtént, az hibázott. Bezzeg, én nem fogok!

Óh, óh és mennyi jaj! Mindig abban bíznak, hogy ez velük nem fog előfordulni.

Ez a művelt, felkészült, nyílt emberek achillese. Bátran mondhatjuk, hogy az ilyen emberek azért oly sarkosak, mert az élet erre tanította őket. Mindenben – és talán joggal – támadást éreznek, nemcsak a szellemi eredményeik meglopására való törekvést, de a fizikai leszámolás veszélyét érzik. És ez természetes viselkedés azok részéről, akik a társadalomban kisebbségben vannak.

Azokat a közhelyeket, amelyek szerint másokhoz viszonyítva mindenki kisebbség, pontosan oda kívánom – illetve sorolom –, ahova a hazát a magasban.

Úgy értem – és most a minisztériumi kisbeosztott beszél belőlem –, az olyan ember, aki éppen annak a segítségével helyezkedik el a Magyar Nemzeti Bankban, akinek, méghozzá nehéz időkben, kétes időkben, könnyen mondja, hogy akár homlokon is lőhetik.

„Homlokon lőhetnek, ha tetszik,

mi ott fészkel, égbemenekszik.”

De különben miért is ne helyezkedne el? Dolgozni kell, enni kell, ruhát és cipőt kell venni, és ez semmivel sem rosszabb, mint a cukorkartell tagjaként, cukorgyárosként olyan magasan tartani az árakat, hogy két-háromszorosa legyen annak, mint amibe a környező országokban kerül a cukor. Éppen akkor, amikor még csak kiszámolni sem lehet pontosan, hány millió nélkülöző és koldus országa az ország. Cudar idők!

A cukorkartellba tartozó gyárosok és banktisztviselő költők hazája a magasban.

A cukor- és egyéb gyárosok mindig kisebbség, megértésük a minisztériumi beosztottak iránt mindig annyi volt, amennyi a semmivel vetekszik, ami semmiképpen sem magyarázat a sarkosságra, de érzékelteti, miért kívánható – illetve sorolható – a két közhellyé süllyedt megállapítás ugyanoda.

Egy miniszter táskájába.

Igaz ugyan, hogy Eukleidész kollégájának I. törvénye szerint egy dologból kell általánosítani, mert kettő már megzavar, azért mégsem tehetek így minden esetben. Mert akkor azt hinném, hogy a cukorgyáros, a banki tisztviselővé alakult költő és én ugyanannak a kisebbségnek a tagjai vagyunk. Csak azért, mert – így vagy úgy – a megsemmisítésünkre törekszenek.

Ráadásul én ezt bizonyítani sem tudom. Azt fogják mondani, üldözési mániám van ; irigy vagyok a felsőbb beosztott tehetségére. Olyasmi meg, hogy egy beosztott elvett életével – ha állíthatjuk, hogy a kreativitásból fakadó ötlet, mint cseppben a tenger, maga az élet – bizonyítson, ami nem rosszabb a halálnál, de azért megfelelőnek sem mondható, nincs. Ezért tehát abból, hogy másokhoz viszonyítva mindenki kisebbség, éppoly botorság volna általánosítani, mint abból, hogy… nos, igen.

Itt szeretném megjegyezni, hogy nagy kedvencem, Kosztolányi Dezső intelmét és szigorát a három pont használata kérdésében semmibe veszem. Én a három pontot sokszor fogom alkalmazni. Határozottan kifejezőnek tartom. Sokatmondónak.

Talán egy kicsit messzebbről kellene indítanom.

Nagyapám Aradon született, ott is nőtt fel. Mechanikusnak tanult, bár a legkevésbé sem ez volt a vágya. Mérnök szeretett volna lenni, megoldó-ember, feltaláló. Nem tudom pontosan, hogy mit szeretett volna feltalálni, számomra legvalószínűbbnek  nyolcas nélküli hátsó biciklikerék tűnt, legalábbis a legtöbb bosszúságot akkor láttam az arcán, amikor tengeribetegként viselkedő paripámmal megjelentem a műhelyében.

Arad nagyon izgalmas város volt a XX. század elején. A Magyar Királyság területén azon hét város közé tartozott – Budapest, Sopron, Nagyvárad, Zágráb, Szeged, Temesvár, Pozsony és Pécs mellett –, ahol már 1887-ben közhasznú telefontársaság működött (tudom, hogy Nagyvárad nem tartozik bele a hét városba, de úgy figyeltem meg, hogy az emberek nem igazán veszik észre az ilyesféle apró csúsztatásokat, az én lelkemnek pedig Ady miatt igen jólesik idesorolni Nagyváradot). A Maros jobb partján elterülő város lustán és kényelmesen nyújtózkodott. Amit szó szerint kell érteni, mert mind a megye, mind a város igen hosszúkás alakú volt, ezért tűnhetett úgy, hogy lustán nyújtózik, nyúlik el a Maros partján. A nagyapám gyerekkori emlékei szerint nagyon jó volt Aradon élni. Ahogy ő mondta, sehol nem látott egész későbbi életében annyi iparkodó, szorgos embert, mint amennyi Aradon összegyűlt. Nem tudni, mondta mindig, hogy a város tette őket ilyenekké, egymáshoz hasonlóvá, a közös láz, a munka közös láza, vagy pedig ilyen szorgos népek voltak, akik azért költöztek Aradra, mert előrejutást láttak a jó fekvésű városban. És igaza lehetett a nagyapámnak, mert sehol másutt nem élt annyi iparos, mint éppen Aradon. Ebbe a számításba azért nem vesszük bele Győrt, Kassát és Pozsonyt. Meg Budapestet.

De Budapestet egyébként sem vesszük semmibe sem bele. Az mindent tönkretenne. Budapest a bűn városa, mondta a nagyapám, és ennyiben is maradtunk. Hiszem, hogy akkor is ennyiben maradunk, ha jóval hosszabb ideig ismerhetem őt. Személyes tapasztalataim vegyesek, ért itt engem jó is, rossz is, egy azonban bizonyos: nem a bűn városa, hiszen az köztudottan Párizs. Viszont a legagresszívabb és legelégedetlenebb emberek városa. Pontosabban: ők vannak többségben, tehát az ő városuk. Biztosan tudják, hogy miért ilyenek, miért választották ezt a magatartásformát, ami engem és a hozzám hasonlókat oly idegenné tesz a szülővárosomban, azonban ez nem fontos. A fontos az, hogy a sok agresszív és elégedetlen ember alapvetően jól megérti egymást. És lássuk be, a gyűlölködés éppen olyan erős összetartó kötelék tud lenni, mint a szeretet, a megszokás vagy valamely közös cél.

Mostanában nem vagyok önmagam.

Egyszer, talán elsős gimnazista lehettem, elkapott egy kora nyári zápor. Hirtelen borult el az ég, a mélykék felhők egymásra tornyozódtak, mint egy vidéki ház hálószobájában a libatollas párnák, szinte vártam, hogy amikor kiszakadnak, akkor fehér pelyhek hullanak belőlük, júniusi hóviharra számítottam. A szél úgy söpört végig az utcákon, akár a fergeteg, az emberek menekülőre vették, hirtelen kiüresedtek az utcák. Az épületekre lógó súlyos felhőket ide-oda taszigálta a szél, távolabb dörgött, Szent Péter lustán arrébb gurított néhány hordót. Sose féltem a vihartól, legszívesebben kiültem volna a szögletes udvar közepére, és bámultam volna felfelé, hátha megpillantok egy angyalszárnyat, poros sarut, amilyent az imakönyvbe való kis szentképeken láttam, a hozzá tartozó meztelen lábbal, esetleg Szent Péter kövér hasát, amint rengve, remegve tologatja a hordókat.

A kiüresedett utcákon mindent felkapott a szél, egyetlen mozdulattal söpörte tisztára a cigarettacsikkektől, papírfecniktől és emberi izzadságtól szennyes utcákat, csak a csukódó ablakokból kihajoló, szétnéző, majd boszorkányos gyorsasággal eltűnő fejek jelezték, hogy vannak még rajtam kívül emberi lények. Olyan érzés volt, mint amikor Freddie Mercury elénekli a Tavaszi szélt.

Amikor anyám követelésére az unokatestvére a nagyanyám öccsének a fia – beszerezte a VHS-kazettát, mielőtt elküldte volna anyámnak, megnézette a családdal, de senkinek sem jelentett semmit, legalábbis a nagyanyám arcán nem láttam semmiféle érzést, úgy tűnt, Tónin kívül különösebben senkit sem izgat a leginkább nyúlra hasonlító énekes szájából meglepően szép magyarsággal előadott népdal. De akkor, egyedül a kisöpört, tiszta utcán, a fejem búbját súroló mélykék felhők alatt hirtelen belém hasított az emlék, nem is annyira a férfi hangja, inkább a dúdolni kezdő tömeg, ahogy a fehér atlétában vezényelő, leginkább nyúlra hasonlító énekessel együtt dúdolja a veriszpesölsongot.

– Hallod, figyelj csak, hallgasd – mondta nekem Tóni –, nekünk most ez a himnuszunk, érted? – De nem értettem. Tizenegy éves voltam, Tóniban legjobban az érdekelt, mennyire hasonlít anyámhoz, vannak-e közös vonásaink. talán a szemünk színe, mélységes, hallgatag barnasága vagy a lábfejünk, korán bütykösödni kezdő lábfejünk? Meg az izgatott, honnan tudja olyan egyszerűen és jól megoldani a matekpéldákat.

Tóni gépészmérnöknek tanult, huszonkét éves volt akkor, anyám huszonnyolc, én tizenegy. A nagyapám már öt éve halott. A nagyanyám ötvenkilenc éves. A rétegelt lemezből készült, magas fényű bútorok, nippek és kristálypoharak közé szorított lejátszóból a tévébe, majd onnan a szobába áradó férfihang engem leginkább azért döbbentett meg, mert ezt a dalt főleg lányok szokták énekelni. Az pedig, hogy nekünk ez volna a himnuszunk, főként csak nevetséges volt, amint Tóni izgatottsága is.

– Biztosan nem ezért engedték be őket – folytatta –, biztos, hogy nem számítottak erre! – Bambán nézhettem, mert türelmetlenül tette hozzá: – Hogy még magyarok vagyunk, érted ?

Olyan volt azon a koranyári délutánon egyedül maradni a záporhoz készülődő pesti utcán, olyan érzés volt pontosan, mint lehetett Tóniban, amikor a VHS-kazettáról felcsendült az a népdal.

Tóni joghallgatókkal barátkozott, akik egy kicsit lenézték ugyan, de ez természetes, mert ők állítólag mindenkit lenéznek: beléjük van kódolva, magyarázta egy-egy közös ebéd alkalmával. Megírta már Jókai meg Mikszáth is. Egyszerűen ilyenek, pöcsök.

Na, kisfiam, hördült fel az édesanyja, az apja pedig, Józsi bácsi, nagyanyám öccse, felülemelkedve a valóban undorító szó használatán, azt mondta. márpedig ebből le kell vetkőződni, különben sose jutunk előrébb. Mint ahogy nem a császári rendelet volt a bűnös, amelyik kimondta, hogy zsidók tarthatnak keresztény cselédeket, már miért ne tehették volna! Az a bűnös, aki nem akar többet a cselédsorsnál a gyerekének, úgyhogy a sok urambátyámozásról meg a pecsétgyűrű-viselésről is le kell majd szokni. Ha jól értettem az író urakat. És mindketten bólintottak.

Józsi bácsi tizennégy évesen ludovikás volt, ha rákérdeztem a furcsaságaira, arra, amiket mondott, mindig ezt válaszolták. Ha nagyon nem maradtam nyugton, akkor hozzátették: ott szoktatták rá az olvasásra. Ezt már jobban értettem. Olvasni én is nagyon szerettem.

A szél hátán bekúszott hozzám az emlék, Freddie Mercury tiszta hangja, ha nem is mint egy himnusz, mert az mégiscsak egy van, de talán mint egy zsoltár, felkínálkozó találkozás. Jó érzés volt. Levettem a szandálom, mezítláb csattogtam hazafelé a rám zúduló esőben, egyes-egyedül az utcán. Itt-ott, a kapualjakban emberek préselődtek egymáshoz, talán szóltak is, de én nem hallottam semmit, csattogott a talpam az aszfalthoz, zúgott bennem egy leginkább nyúlra hasonlító énekes hangja, és ahogy vezénylete alatt szétáradt a tömeg dúdolása a stadionban, úgy áradt szét bennem a város, ahol élek. Nagyon jó érzés volt.

A Vásárcsarnok egy közös cél.

Elég is ennyi, azzal a gyönyörű híddal.

Aradon iparosok éltek. Nemcsak iparosok, hiszen erős katonaság állomásozott ott, de belőlünk nagyon sok volt. Iparosnak neveztük mi azokat is, akik gyárban dolgoztak, de szakmunkások voltak, mert sokuknak hozta úgy az élet, hogy amit a gyárban elsajátítottak, azt később saját műhelyecskéjükben kamatoztatták, de nem csak ezért. Hanem azért is, mert volt egy óriási különbség az iparos és a gyári munkás között: utóbbi mindig szocialista érzelmű volt, előbbi meg nem. Azt nem tudnám behatárolni, hogy milyenek voltak a szakmunkások, iparosok és kereskedők, fodrászok és borbélyok, suszterek és pékek, de az biztos, hogy nem vörös érzelműek. Volt egy elég hosszúra nyúlt időszak, amikor alapvetően fasisztáknak nevezték őket.

Ez végül is logikus definíció a definiáló távlata felől. A nagypám történetein, amik a nagyanyámon megszűrve érkeztek meg hozzám, kísérték végig a gyerekkorom, csak mostanában kezdtem el gondolkodni. Erről például azt gondoltam, hogy talán a Hangyának lehetett benne komoly szerepe. Pontosabban: annak a rendeletnek, amely szerint minden helyhatóságnak listát kellett összeállítania az iparosokról. Számba kellett őket vennie. Ezzel biztos nem is volt különösebb baj, mert folyton számba vesznek, ide-oda sorolnak bennünket az életünk folyamán, nemdohányzó/dohányzó, normális/túlsúlyos, liberális/diktatórikus, és mindig csak az egyik van rendjén, de hogy melyik, azt egyrészt a számba vevő és ide-oda soroló dönti el, másrészt a nagy trendek, divatok, őrületek, amik szántják a világot.