Borítószöveg

Stockholm, napjainkban. Két nő, egy bűnügyi felügyelő és egy pszichoterapeuta útja keresztezi egymást. Sofia Zetterlund pszichoterapeuta kezeli a Sierra Leone-i gyerekkatonát, Samuel Bait és egy középkorú nőt, Victoria Bergmant, aki fájó sebet hordoz gyerekkora óta. Csak egy a közös bennük: mindketten a multiplex személyiségzavar jeleit mutatják.

Jeanette Kihlberg bűnügyi felügyelő eközben új eseten dolgozik: egy fiatal srác szörnyű sérülésekkel borított holttestére bukkantak az egyik stockholmi parkban. Ki lehet ez a fiú? Talán megkínozták? És hogy lehet, hogy senkinek sem hiányzik?

A felügyelő a bántalmazási ügyekben járatos pszichoterapeuta segítségét kéri. Jeanette Kihlberg és Sofia Zetterlund ugyanazt kérdezik maguktól: mennyi szenvedésnek tud egy ember kitenni valakit, mielőtt emberi mivoltát levetkőzve szörnyeteggé válik? Jeanette és Sofia az ügy megoldását keresik, miközben Victoria Bergman a gyermekkorában megtapasztalt erőszak kínzó emlékével próbál leszámolni. A felügyelő és a pszichoterapueta egyre közelebb kerül egymáshoz − a paranoia, a csalás, a megdöbbentő titkok és az árulás ereje még a kertvárosi idillt is veszélybe sodorja.

VICTORIA BERGMAN-TRILÓGIA

Első rész

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Victoria Bergmans svaghet/Första delen/Kråkflickan

Pocketförlaget, 2011

Fordította Papolczy Péter

Published by agreement with Salomonsson Agency

Copyright © Erik Axl Sund, 2010

© Pocketförlaget, 2011

Hungarian translation © 2014 Papolczy Péter

Magyar kiadás © 2014 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítófotó © Jeff Thrower/Shutterstock

Második kiadás

ISBN 978-963-310-546-7

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

A szöveget gondozta Gilicze Gábor

Műszaki szerkesztő Pais Andrea

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Tillai Tamás

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Egy húg emlékére

Sötét az életünk. Nagy a velünk született csalódásunk

– ez az oka, hogy annyi mese virágzik Skandinávia erdeiben –,

komoran szenesedik meg szívünk éhségtüze.

Sokan önnön szívük boksájánál lesznek szénégetők;

megnyomorodott ábrándokkal fülelnek, és hallgatják,

hogyan lesz susogva a lángok martaléka.

Harry Martinson: Virágzik a csalán{1}

A HÁZ

több mint százéves volt, és a masszív, méter vastag kőfalaknak köszönhetően tulajdonképpen nem is lett volna szükség hangszigetelésre, de a nő biztosra akart menni.

A nappalitól balra eső kis sarokszobát dolgozó- és vendégszobának használta.

Tartozott hozzá egy vécé és egy tágas gardrób is.

Tökéletes szoba volt, egyetlen ablak, a szoba fölött beépítetlen tetőtér.

A hanyagságnak búcsút kellett inteni, nem lehetett semmit készpénznek venni.

Semmit nem lehetett a véletlenre bízni.

A véletlen veszélyesen csalóka útitárs. Néha barát, de éppoly gyakran kiszámíthatatlan ellenség.

az étkezőbútorokat

az egyik falhoz tolta, nagy területet szabadítva fel a nappali közepén.

Utána már csak várnia kellett.

Az első polisztirolszállítmány a megbeszélt időpontban, tíz órakor érkezett, négy férfi cipelte be. Hármójuk ötvenes, a borotvált fejű negyedik alig töltötte be a húszat. Fekete pólója mellkasi részén a két keresztbe fektetett svéd zászló fölött a „Szülőhazám” felirat látszott. Mindkét könyökére pókhálómintát tetováltatott, a csuklójára meg valami kőkorszaki motívumot.

Amikor a nő megint magára maradt, leült a kanapéra, és eltervezte a munkát. Úgy döntött, a padlóval kezdi, elvégre csak az jelent veszélyforrást. Alatta egy majdnem süket idős pár lakott, ennek ellenére nem volt szabad kockáztatni.

Bement a hálószobába.

A fiú még mindig mélyen aludt.

Olyan különösen alakult minden, amikor találkoztak a vonaton. A fiú csak megfogta a kezét, felállt, és jött vele, neki mondania sem kellett semmit.

Megkapta a növendéket, akit keresett, és a gyereket, aki neki nem adatott meg.

Rátette kezét a fiú homlokára, érezte, hogy lement a láza, majd megmérte a pulzusát.

Minden a legnagyobb rendben.

Eltalálta a megfelelő morfinadagot.

a dolgozószoba

padlóját vastag, fehér szőnyeg fedte. Mindig rondának és nehezen tisztíthatónak tartotta, bár szeretett rajta lépkedni, most meg tökéletesen megfelelt a céljainak.

Éles konyhakéssel felszeletelte a polisztirollapokat, és a csíkokat vastagon felkent parkettaenyvvel felragasztotta.

Nagyon hamar szédelegni kezdett az erős szagtól, és muszáj volt kinyitnia az utcára nyíló ablakot. Tripla üvegezésű ablak volt, ráadásul kívülre még egy hangszigetelő üvegtáblát is rögzítettek.

A véletlen mint barát.

Az egész napja ráment a padlón végzett munkálatokra, közben szabályos időközönként bement megnézni a fiút.

Miután végzett a burkolással, minden illesztést leragasztott szigetelőszalaggal.

A következő három napban a falak kerültek sorra. Péntekre már csak a mennyezet maradt, és az kicsit tovább tartott, mivel előbb fel kellett ragasztania a polisztirolt, utána deszkák segítségével alá kellett dúcolnia a szeleteket.

Míg száradt az enyv, felszögelt néhány régi pokrócot az ajtók helyére, amelyeket már korábban levett. A nappaliba nyíló ajtóra négy réteg polisztirolt ragasztott.

Fogott egy régi lepedőt, és letakarta az egyetlen ablakot. Az ablakfülke a biztonság kedvéért dupla réteg szigetelést kapott. Miután a szobával elkészült, vízlepergető ponyvával befedte a padlót és a falakat.

Volt ebben a munkában valami meditatív, és művén végignézve büszkeség töltötte el.

a szoba

tovább szépült a következő hét során. A nő vásárolt négy pici gumikereket, egy rögzítő kampót, tíz méter vezetéket, néhány méter falécet, egy egyszerű lámpaszerelvényt és egy doboz izzót. Házhoz szállítással rendelt egy súlyzórudat, egy súlytárcsa szettet és egy szobabiciklit.

A nappaliban kiürítette az egyik könyvespolcot, az oldalára állította, és az alja minden sarkára felcsavarozott egy-egy kereket. A polc elejére rögzített egy falécet, hogy elrejtse a görgőket. Utána a polcot a titkos szoba ajtaja elé állította.

A polcot az ajtóhoz csavarozta, és megpróbálta kinyitni.

Az ajtó nesztelenül siklott a pici kerekeken, minden tökéletesen működött. Felszerelte a kampót, bezárta vele az ajtót, és egy állólámpát tett az egyszerű zárszerkezet elé.

Végül visszatette a könyveket, és a hálószobában lévő két ágy egyikéből átvitte a vékony matracot.

Este az alvó fiút átcipelte új otthonába.

GAMLA ENSKEDE KERTVÁROS

Nem az volt a furcsa, hogy a fiú meghalt, hanem hogy ilyen sokáig élt, de valamiért még akkor is kapaszkodott az életbe, amikor egy átlagember már régen feladta volna.

Erről Jeanette Kihlberg bűnügyi felügyelő mit sem tudott, miközben kitolatott autójával a garázsból. Ahogyan azt sem tudta, mekkora kihatással lesz életére az eseménysorozat, amely ezzel az esettel kezdetét vette.

Látta Åkét a konyhaablakban, és intett neki, de a férfi éppen telefonált, nem vette őt észre. Åke a délelőttjét arra fogja áldozni, hogy kimossa a héten felgyülemlett átizzadt pólókat, mocskos zoknikat és piszkos alsóneműket. Ha az embernek felesége van, meg egy fia, aki szenvedélyesen érdeklődik a foci iránt, akkor a hétköznapok rutinjához hozzátartozik, hogy hetente legalább ötször majdnem a végkimerülésbe kergeti a vén mosógépet.

Jeanette tudta, hogy míg megy a mosás, Åke a padláson berendezett kis műtermében folytat majd egyet a számos olajfestmény közül, melyekkel állandóan bíbelődik. Romantikus alkat, álmodozó, nehezen fejezi be, amit elkezdett, és Jeanette már többször nyaggatta, hogy vegye fel a kapcsolatot valamelyik galériavezetővel, hiszen többen is mutattak már érdeklődést a munkái iránt. De Åke mindig legyintett, és azt felelte, még nincs teljesen kész. Még nincs, de hamarosan.

És akkor majd minden más lesz.

Jön az áttörés, dől a pénz, és végre megtehetik mindazt, amiről ábrándoztak. Rendbe hozzák a házat, és elutaznak, ahova csak akarnak.

Közel húsz év után Jeanette kételkedni kezdett benne, hogy mindez valaha megtörténik.

Amikor kikanyarodott a Nynäsvägre, nyugtalanító zörejt hallott a bal első kerék felől. Bár műszaki analfabéta volt, azt tudta, hogy valami nincs rendjén a vén Audival, és kénytelen lesz megint szervizbe vinni. Tapasztalatból tudta, hogy a javítás nem lesz ingyen, még ha a szerb a Bolidenplan mellett ügyesen és olcsón dolgozik is.

Az előző nap ürítette le a folyószámlát, hogy ki tudja fizetni a törlesztőrészletet a házra, amely szadista pontossággal minden negyedévben esedékes volt, és remélte, hogy meg tudja javíttatni a kocsit hitelre. Volt már rá példa.

A kabátzsebében jelentkező erős rezgéstől és Beethoven kilencedik szimfóniájától Jeanette majdnem felhajtott a járdára.

– Tessék, Kihlberg.

– Szia, Janne, van egy kis melónk a Thorildsplannál.

Jeanette felismerte kollégája, Jens Hurtig hangját.

– Azonnal oda kell mennünk. Hol vagy? – Sípolt a telefon, és Jeanette vagy tíz centire eltartotta a fülétől, nehogy halláskárosulást szenvedjen.

Utálta, ha Jannénak hívják, és érezte, ahogy megy fel benne a pumpa. Egy három évvel ezelőtti rendőrségi bulin született meg ez a becenév vicc gyanánt, de idővel elterjedt az egész szervezetben.

– Most vagyok Årstában, éppen kanyarodom rá az E4-esre. Mi történt?

– A Tanárképzőhöz közeli metrónál a bokrokban találtak egy halott srácot, és Billing szeretné, ha minél gyorsabban odamennél. Baromi izgatott volt a hangja. A körülmények zöme nyilván gyilkosságra utal.

Jeanette Kihlberg hallotta, hogy a kocsi egyre hangosabban zörög, és eltűnődött, vajon kénytelen lesz-e lehúzódni, trélert hívni, majd fuvart keríteni magának.

– Ha ez a nyomorult autó nem esik szét, akkor öt-tíz percen belül ott vagyok, és szeretném, ha te is odajönnél. – A kocsi megdőlt, és Jeanette a biztonság kedvéért kisorolt a külső sávba.

– Hogyne. Azonnal indulok, és jó eséllyel én leszek ott hamarabb.

Jeanette-nek a bozótba hajított holttest inkább tűnt gondatlanságnak, mint előre kitervelt bűncselekménynek, következésképpen emberölésnek kell minősíteni.

Gyilkosságról akkor beszélünk, gondolta, miközben a kormány rángatni kezdett, ha egy nőt az otthonában öli meg féltékeny férje, miután az asszony közölte vele, hogy válni akar.

Legalábbis általában.

Ugyanakkor változnak az idők, és amit egykor a rendőrfőiskolán tanult, az igazság szerint nemcsak aktualitását vesztette, de egyenesen téves volt. A munkamódszereket megreformálták, és a rendőri munka számos tekintetben sokkal nehezebb lett az elmúlt húsz év során.

Jeanette-nek eszébe jutott, amikor az első évében járőrözött, és közelebb volt a hétköznapi emberekhez. Emlékezett, hogyan segítette őket a lakosság, akkoriban még bíztak a rendőrökben. Ma csak azért jelentik az emberek a betörést, gondolta, mert a biztosítótársaságok megkövetelik. Nem azért, mert reménykednek, hogy a tettes kézre kerül.

Mire számított, amikor abbahagyta a szociális munkási tanulmányait, és úgy döntött, rendőr lesz? Hogy bármin változtatni tud? Segíteni? Apjának mindenesetre ezt mondta, amikor büszkén felmutatta neki az értesítőjét, hogy felvették. Igen, így volt. Ő akart lenni az, aki az áldozat és a tettes közé áll. Igazi emberré akart válni.

És ez a rendőri munka velejárója.

Gyerekkorában mindig szájtátva hallgatta az apja és nagyapja meséit a rendőri munkáról. Lehetett Szent Iván-éj vagy nagypéntek, a vacsoraasztalnál a társalgás mindig érzéketlen bankrablók, rokonszenves betörők és agyafúrt szélhámosok körül forgott. Anekdoták és emlékek az élet sötét oldaláról. Ahogy a karácsonyi sült sonka illata várakozásokkal töltötte be a szobát, úgy fektetett le biztonságos alapokat a nappaliban gyülekező férfiak duruzsolása a háttérben.

Elmosolyodott, amikor eszébe jutott, mennyire közönyös és szkeptikus volt a nagyapja az új technikai segédeszközökkel kapcsolatban. Mára a bilincset felváltotta a kábelkötegelő, hogy egyszerűbb legyen a munka. Egyszer a nagyapja azt mondta, hogy a DNS-elemzés csupán múló hóbort.

A rendőri hivatás arról szól, hogy az ember nyomot hagyjon, gondolta Jeanette. Nem az egyszerűsítésről. A munkát hozzá kell igazítani a megváltozott társadalmi körülményekhez.

Rendőrnek lenni azt jelenti, hogy segíteni akarunk, törődünk a többiekkel. Nem azt, hogy sötétített üveg mögött ülünk egy páncélozott járőrautóban, és tehetetlenül bámulunk kifelé.

1 Lontay László fordítása