Sara Rattaro

TÖKÉLETLEN SZERELEM

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © Sara Rattaro, 2013

Hungarian translation © Sztanó László és Radó Ágnes, 2014

ISBN 978-963-293-373-3

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Maddalenának és Carlottának

ALICE

A fontos, hogy bírd idegekkel

Amikor megmondták, hogy érkezel, hirtelen azt sem tudtam, mit kezdjek magammal. Semmi kedvem nem volt egy betolakodót vendégül látni. Én, Anya és Apa remekül kijöttünk egymással. Azon az estén szakadt az eső, és minden mennydörgés félelmet kevert fel. Szerettem volna azt mondani Anyának, hogy nem túl jó ötlet éppen aznap megszülni téged, de túlságosan meg volt zavarodva, és szokása szerint úgy tett, mintha minden a legnagyobb rendben volna. Ismered te is, milyen ez. Bár a fájdalom marcangolta, az járt a fejében, hogy én ne maradjak egyedül és ne halljam őt üvölteni.

Aztán megjöttél, és amikor a kórházi szobába léptem, emlékszem, békésen aludtál Anya karjaiban, mintha ő a tiéd lenne. Tudtam, hogy nem lesz könnyű megszabadulnom tőled. Magához szorított. Én csak néztelek titeket, amíg nem intett, hogy üljek föl az ágyra.

– Ali, ő Matteo, a kisöcséd. Nagyon fontos leszel számára.

Mialatt Apa százával csinálta rólunk a fényképeket, a karjára hajtottam a fejem, mellyel téged tartott. Azt hiszem, minden akkor kezdődött, mint a legjobb mesékben, egyszerűen: egyszer volt, hol nem volt…

Mindenki azt ismételgette, milyen szép vagy, amihez Anya még azt is hozzátette, hogy ügyes is, mert majdnem hét órákat aludt melletted megszakítás nélkül, és mindig időben ettél. Nem tudtam, mi van ezen dicsérni való, hiszen én már nyolc éve mindig így tettem, mégsem akadt senki, aki megveregette volna a vállam, hogy milyen jól csinálom. A barátok, a rokonok, a szomszédok hosszú sorokban zarándokoltak hozzánk, hogy láthassanak téged. Egyik este Apa még a kollégáit is elhívta, a híres titkárnőjével, Gretával egyetemben, aki nagyjából ugyanolyan idős volt, mint ő, de semmiképpen sem volt olyan csúnya, mint amilyennek Apa leírta. Azt hiszem, Anya is észrevette ezt, de nem szólt semmit, ahogy én sem. Apa ilyen volt, örök tréfamester.

Néhány hónappal később valami megváltozott. Anya ideges lett, egyfolytában sírt, Apa pedig nem tudta, mit kezdjen vele. Már senki nem jött hozzánk, hogy megcsodáljon, és a dicsérgetés is abbamaradt. Furcsán bántak veled, azt kérdezgették maguktól, vajon olyan leszel-e, mint a többiek. Az egészben az volt a vicces, hogy én ugyanolyannak láttalak, mint korábban. Egyik este a kiságyadhoz mentem és jól megnéztelek. Mi baj lehet veled? Még le is vetkőztettelek, a lábujjaid közét is ellenőriztem, a tarkódat, a hónaljadat. Semmi különöset nem találtam rajtad. Emlékszem, te csak néztél engem, nevetgéltél, talán csiklandoztalak. Nyomban a konyhába szaladtam.

– Megnéztem, Matteóval minden rendben, egyfolytában nevet, sokkal jobb, mint az osztálytársam öccse, aki mindig csak visít. Szerintem jó lesz nekünk úgy, ahogy van!

Anya szemébe könnyek tolultak és hangtalanul megölelt. Apa elmagyarázta, hogy a baj a füleddel van, s hogy mindig melletted kell maradnom, hogy megvédjelek, de így is boldog életed lesz. Elhittem.

Amikor felnőttél, logopédushoz kezdtél járni, majdnem naponta. Egyik délután nekem is el kellett mennem, mert a Nagyi nem ért rá vigyázni rám, Apa meg dolgozott.

Anya egy színezőt vett nekem, azt mondta, sokat kell várni. A szobában a csendet csak Iris, a logopédus kérdései szakították meg, melyeket vég nélkül ismételgetett neked.

– Nos, Matteo, nézd meg a rajzot. Három kismadár ül az ágon. Az egyik elrepül. Hány kismadár marad?

Kettő – gondoltam. Könnyű volt, de te nem válaszoltál.

– Három kismadár marad. Az egyik elrepült. Hányan maradnak?

Csend. Anya megmerevedett, amint Iris hangja keményebbé vált, mintha leszidni készülne téged.

– Miért nem válaszol Matteo? – kérdeztem felemelve a fejem a rajzomból. Akkor meghallottam vékonyka hangod.

– Miél lepül el?

Iris kiabálni kezdett

– Nem azt kérdeztem, miért repül el, hanem azt, hogy hányan maradnak!

Anya visszatartotta lélegzetét, és remegő hangon mondta:

– Miért szidja le? Matteo éppen gondolkodik!

Ott, abban a kis szobában, ahol nem volt két egyforma szék, ott Anya letérdelt elém, és könnyeit törölgetve megkért:

– Alice, akármi történjék, te mindig fogd a kezét! Megígéred?

Bólintottam, és megsimogattam az arcát.

Még ma is, amikor nem bírok néhány napnál tovább távol lenni tőled, azt ismételgetem, hogy mindenről a kismadarak tehetnek. Anya nagyot nevet ezen.

Nem az számít, ami történik, hanem az, amit utána képes leszel megtenni, és hogy mennyit segít felnőnöd. Minden magabiztosságod fájdalomból, hiányérzetből vagy keserves tévedésből ered.

Egyetlen dolgot kell pontosítanom ebben a történetben. Kettőnk közül te vagy a fontos nekem.

ALBERTO

ELSŐ SZABÁLY:

VÉDD LE A KIRÁLYODAT!

1.

Rendet tenni, ez az, amit tanítanak az embernek. Először a játékait, aztán a szobáját, előbb kint, majd bent. Számoszlopokat körmölünk, hogy kijöjjön a végeredmény, szigorú rendet rakunk az íróasztalon, kényszeresen válogatjuk szét a zoknikat szín szerint. Számlákat, szerződéseket teszünk el, a mosógépet a helyére, a motort, ha elegünk van a hangjából, az erőszakos embereket. Azért, mert képesek vagyunk rá, a DNS-ünkben van, lehetetlen ellenállnunk neki. Ám ha a magunk életéről van szó, beáll a káosz, mert rendet teremteni nem más, mint logikát találni a dolgokban, választani, ami azt is jelenti, hogy elveszíteni valamit. Vagy valakit.

– Alberto, Alice eltűnt! – Sandra hangja robbant a fejembe.

– Hogy mi?

– Nem ment teniszezni, és a telefonja is ki van kapcsolva.

– Oké, higgadj le, biztosan elfeledkezett a teniszről! Tudod, hogy nem szeret járni, valószínűleg elege lett belőle. Este majd kimagyarázkodik.

– Hagyd abba! Gondolod, hogy felhívlak, ha ennyi az egész? Alice nincs sehol. Félek, hogy történt vele valami!

– Történt vele valami. – Én is ezt akartam mondani.

– Hívtad a barátait? – Mégsem bagatellizáltam el a dolgot, nehogy gyanút fogjon.

Ha Alice szó nélkül megszökött, azzal még kezdhetek valamit: elhitethetném vele, hogy az egész félreértés vagy meggondolatlanság, végül is már kész nő, a nők pedig mind egyformák, a legjobban egy szemét alak bocsánatkérését értékelik.

– Persze, hogy hívtam! Miután kijött az iskolából. Senki nem tud róla semmit. Alberto, én hívom a rendőrséget.

– A rendőrséget? Ugyan már! Nyugi, nincs semmi baj, meglátod. Biztos csak kicsit egyedül akar lenni.

– De hát még csak tizenhat éves! Hogy gondolhatsz ilyet? Lehet, hogy baleset érte, vagy elrabolták. Hogy lehetsz ilyen nyugodt, amikor annyi mindent hallani a híradóban?

– Figyelj, azonnal otthon vagyok! Addig nyugodj le, és gondold végig, hova mehetett. Ha addigra nem jön haza, szólunk a rendőrségnek.

– Rendben. – Tudtam, hogy sírva fakad, ahogy leteszi a kagylót.

Nos, így történt a dolog.

Becsukódott a ház kapuja, ahol Camilla viszonyunk idején lakott.

Camilla kilesett:

– Tiszta a levegő! – suttogta szomorkás iróniával. Mentem utána. Hirtelen megfordult, és én a karomban találtam őt. Ajka egészen közel volt az enyémhez, éreztem az illatát, mely annyiszor borított be, mint a világ legtermészetesebb dolga. Magamhoz szorítottam a szeretett nőt, beleharaptam vastag, piros ajkába. Ifjú ember voltam, s egy pillanatra minden a helyére került, a vitáink, kétségeink semmivé lettek.

– Apa! – A rövid szó hallatán kővé merevedtem. Én és Camilla még egymás karjában voltunk. Megfordultunk és együtt néztünk arra, aki a kedvesem számára valószínűleg csupán egy korához képest túlságosan kifestett csitri volt. Néhány méterrel odébb állt Alice, a lányom, kissé szétterpesztett lábbal, mintha hirtelen torpant volna meg. Szája elnyílt, szemét meresztette. Egy fagylalt esett ki a kezéből, s a fejét rázva hátrálni kezdett, riadtan.

– Nem, ez nem lehet… – s egy szempillantás alatt, hogy még ki sem bontakozhattam az ölelésből, elfutott. Mindez olyan gyorsan történt, hogy azt reméltem, az egész csak a képzeletem játéka volt.

Kárt tenni, megsebezni, fájdalmat okozni: ezt jól tudunk. Később bármennyire igyekszünk odafigyelni, bármilyen óvatosak vagyunk, mindig csak egyetlen út marad nyitva: megkísérelni begyógyítani a sebet, melyet ejtettünk.

Utánavetettem magam, de nem értem utol. Elég volt néhány lépés, hogy világossá váljék a különbség egy pocakosodó negyvenes pasas és egy atlétikus tizenhat éves lány között, aki a bizonyosság szilánkjai elől menekül.

Az irodába mentem, remélve, hogy ott találom. Greta azonban megerősített baljós gyanúmban.

– Az imént járt itt Alice. Magát kereste.

– Mit mondott neki?

– Hogy fogorvosnál van. Mit kellett volna mondanom?

– Nem mondta, mit akar?

– Nem. Várt egy keveset, aztán lement fagylaltot venni. Biztos hamarosan itt lesz.

A fénymásolóhoz lépett.

Elővettem a mobilomat, beütöttem a lányom számát. Az üzenetrögzítő jelentkezett.

– Alice, Apa vagyok. Hívj vissza! Beszélnünk kell arról, ami történt. Kérlek, hadd magyarázzam meg! – És szívemet kiöntve hozzátettem. – Találunk valami megoldást, ígérem.

Az íróasztalomhoz ültem, halkan imádkoztam, hogy szólaljon meg a telefon. Közben az első mondatokon gondolkodtam: Alice, nem úgy van, ahogy gondolod. Nem, jobb lesz így: Alice, hallgass ide, meg tudom magyarázni, egy régi barátnőm, akivel sok éve nem találkoztam! A fejem köré fontam a karom. „A fenébe is, kit akarok átverni? Biztos azonnal szaladt az anyjához, hogy elmondja. Hogy lehettem ilyen hülye? Most mit csináljak?”

Nem tudom, mennyi idő telhetett el, míg a mobil képernyőjét bombáztam a legképtelenebb kifogásokkal, amikor végre megszólalt a telefon. A hideg átfutott rajtam, ahogy kezembe vettem: a kijelzőn a feleségem neve villogott.

Hogyan lehet a megfelelő módon hibázni? Mióta az eszemet tudom, ezen gondolkodom, de soha nem találom rá végleges választ. Így aztán minden apai és férfiúi hiúságom zátonyra fut ezen a félbemaradt álmon. Undorodom magamtól. Aztán rád gondolok, s újra megenyhülök, most is, épp úgy, mint akkor.

2.

Rögeszmésen újra és újra hívtam Alicét. Minden célom az volt, hogy én legyek az első, aki beszél vele. Éreztem, valami megszakadt.

Végül vettem a kabátom és hazamentem. Az út hazafelé a kocsiban végtelennek tűnt. Vajon mi vár otthon? Alice és anyja egymáshoz bújnak, egyfajta női szövetségben, úgy várják az aljas hazatérőt? Engem.

Csöng a telefon.

– Alice még nincs itthon. Megőrülök! Te hol vagy?

– Úton hazafelé.

– Már itthon kellene lenned. Mi a francot csinálsz?

– Nagy a forgalom. – Éreztem, nincs mentségem.

– Ki nem szarja le a forgalmat! Mindjárt hat óra, sötét van, és Ali… – Hangja elvékonyodott.

– Nyugodj meg, Sandra! Gondolj Matteóra, nem akarom, hogy megrémüljön. – Reméltem, az, hogy nem hall, egyúttal védelmet is jelent számára.

Hazaérve Sandra elém futott. Papír zsebkendő volt a kezében és a mobilja.

– Hol van Matteo?

– Bent, az anyámmal. Már rákérdezett a nővérére. Nem tudom, mit mondjak neki. Még szerencse, hogy nem hall mindent.

Hozzáléptem, megöleltem.

– Minden rendben lesz. Meglátod, az egész csak hecc.

– A lányunkról van szó. Nem szokott heccelődni. Van egy süket öccse, kicsi kora óta hozzászokott, hogy felelősséget vállaljon és időben itthon legyen. Hogy lehetsz ilyen nyugodt? Mi van veled?

Alice, aki velünk együtt tanulja a jelnyelvet, és közben érthetően formálja szájával a szavakat, hogy öccse mindkét módon megtanulja kifejezni magát. Alice, aki együtt nézi a rajzfilmeket Matteóval, hang nélkül, a feliratokat silabizálva, aki órákon át ismételgeti vele az ábécét, ahogy a logopédus tanította. Alice, aki a hallókészülékeket csillagnak nevezi, Alice, Alice, Alice… Hogyan felejthettem el, mennyire fontos vagy?

– Nyugodt? Valamelyikünknek nyugodtnak kell maradnia – feleltem.

– Biztos azok a csapatépítő kurzusok tették ilyenné… Olyan, mint egy hidegvérű állat! Hat óra van. Egy óra óta nincs hírünk Alicéről. Valami történt vele, és én…

Hangja megint vékony volt, újra sírva fakadt. Magamhoz vontam, a haját simogattam. Szerettem volna elmondani, hogy fél négy tájban láttam Alicét. Nem szóltam.

Ő ellépett tőlem.

– Hívom a rendőrséget! Kiskorú, valamit tenniük kell!

Amíg ő a telefonnal ügyködött, én újfent a lányomat próbáltam hívni. A hangja elcsitította volna aggodalmamat.

De nem válaszolt.

– Lehet, hogy csak valami gyerekes csíny. Megesik a kamaszokkal, a legtöbbjük aztán fél napot sem marad el.

Ezt mondta a rendőr, aki Sandra hívására érkezett.

– Elég! Ha még egyszer ezt mondja valaki…

A feleségem az egyenruhás emberre rontott, és azt üvöltötte:

– A lányom nem tesz ilyet! Senki nem mozdítja a kisujját sem?

Nem, így nem lehetett őt megnyugtatni. Sandrának ez nem volt elég.

Anya volt, akivel hét évvel korábban szörnyű dolgot közöltek:

– A fiának súlyos kétoldali hallásdeficitje van.

Bár nem tudta, ez mit jelent, nem adta fel. Elhatározta, mindent megtud arról, hogy milyen az élet úgy.

Alice már hétéves volt, mi sem voltunk már fiatalok, mégis, mintha valami hiányzott volna az életünkből. Elhatároztuk, hogy lesz még egy gyerekünk. Ő lett Matteo. Nem volt könnyű terhesség, de mindvégig akartuk, és készen álltunk rá, hogy mindent megadunk neki, amit csak tudunk. Matteo egészségesen született, szép és erős baba volt, pont olyan, ahogyan elképzeltük. Játékokkal ösztönöztük, építőkövekkel, csengettyűkkel, kerekes szerkezetekkel. Lelkünk mélyén azt akartuk, azonnal kapjon meg mindent, úgy majd könnyebb lesz neki. Nagy terveink voltak: óvodás korától kezdve nemzetközi iskolába íratjuk, hogy kétnyelvű legyen, s egy nap világpolgárnak érezhesse magát, sportra és zenére járattuk. Megannyi terv, melyeket Alice esetében még mérlegeltünk, Matteó számára ellenben már adottak voltak. Felettünk is elmúlt az idő, tapasztaltabbak lettünk, jobban éltünk, többet engedhettünk meg magunknak.

Egy nap Sandra rémülten jött haza Matteóval a karján, aki alig volt több hat hónaposnál. Én éppen egy rajzfilmet néztem Alicével, miután hazahoztam a nagyanyjától.

Sandra elmesélte, hogy egy Matteo korabeli kislány az anyukájához szaladt, amikor az hívta őt. Matteo ellenben mintha nem tudná, hogy hívják.

– Fiú, ennyi az egész. Ne hasonlítsd a lányokhoz… Mi lassabbak és szórakozottabbak vagyunk. Ezt vetitek a szemünkre egész életünkben. Matteo is épp ilyen. Meglátod, egyszer csak, amikor nem is számítasz rá, egy focilabda után rohan majd, kicselezi a többieket, hatalmas gólt rúg, s akkor majd naná, hogy a lelátó felé fordul, ahonnan a nevét ordítják!

Eltelt néhány hét, és Sandra egyre idegesebb lett.

– Ki tudja nyitni a fiókot és egymásra rakja az építőkockákat, de egy szót sem szól.

– Megmutattad a gyerekorvosnak?

– Meg. A háta mögött megrázott egy csengőt, mire ő megmozdult. Azt mondja, minden rendben. De azt tanácsolta, beszéljünk egy ideggyógyásszal, hogy nyugodtabbak legyünk.

– Nem gondolod, hogy túlzol? Ideggyógyásszal? A fiunknak az égvilágon semmi baja. Hagyd, hadd élvezze ezeket az éveket, amikor senkinek semmivel nem tartozik. Tudod, mennyire szeretnék én is az ő korában lenni, és csak az alvásra meg az evésre gondolni?

Megsimítottam az arcát, megcsókoltam, nem akartam túl merevnek tűnni. A fülébe súgtam:

– Minden rendben Matteóval, csak arra van szüksége, hogy az anyukája nyugodt legyen. Lesz még ideje egész életében a női hisztit elviselni. Legalább most hagyd meg neki az illúziót.

Matteo szájába akarta venni a kezét, mint amikor elalváshoz készülődik. Sandra óvatosan a kiságyba tette, s ő elszunnyadt.

– Készítsek egy meleg fürdőt? Majd én vigyázok Matteóra, te nyugodtan lazíthatsz!

– Nincs kedvem fürödni, Alberto. Egyfolytában az motoszkál a fejemben, hogy valami nincs rendben. Érzem. Az anyja vagyok. Alice más volt…

Milyen Alice? A lányunk? Aki hatéves kora óta csupa ötöst hoz haza az iskolából?

Hangom kissé ironikusan csengett. Megragadtam a kezét:

– Alice olyan, mint te. Szuper! Matteo viszont az apjára hasonlít. Sajnálom, de újabb férfival van dolgod, és egy féléves meg egy negyvenes között semmi, de semmi különbség nincs.

Reméltem, mosolyra derítem.

Sóhajtott, de látszott, szavaim nem győzték meg. A tettek mezejére léptem.

– Ne fújj rám ezért, drágám. Itt helyben megcsináljuk a tesztet, meglátod, meg fogsz nyugodni.

– Mit akarsz csinálni?

Alice szobájába mentem, előhoztam a magnóját és a kiságy mellé tettem.

– De hiszen alszik!

Megnyomtam az indítógombot és a maximumra csavartam a hangerőt. Hirtelen éles, recsegő hang harsant fel. Sandra megdermedt, majd a kiságy felé kapott, hogy felvegye a kicsit. Rákacsintottam.

Aztán Matteóra néztünk, aki békésen aludt.

Nem ezt vártam a kísérlettől.

– Asszonyom, tudom, mit beszélek. Most mondja el szépen sorban, hol lehet a lánya, és kinél keressük!

A rendőr megpróbált a segítségemre lenni Sandra megnyugtatásában.

– Gondolja, ha tudnám, hívtam volna magukat?

– Mindent meg kell próbálnunk. Van barátja, akivel elszökhetett, vagy akivel veszekedtek, esetleg szakítottak?

– Nincs.

– Már elnézést, asszonyom, de gyakran a szülők tudják meg utolsónak. Nem emlékszik egy fiú nevére, akiről gyakran beszél? Egyik osztálytársa is lehet, vagy valamelyik ismerősük fia.

Sandra a fejét rázta.

– Történt valami más, ami felkavarhatta?

Szívem a torkomban dobogott.

– Nem. Elment iskolába, ahogy szokott. Teniszre viszont nem ment. Eltűnt.

– Nem szeret teniszezni… – szóltam közbe, hogy enyhítsem a feszültséget.

– Rendben. Akkor lehet, hogy szándékosan nem ment el, és…

– És micsoda? Hét óra van. Ha járt volna egyet, akkor is már itthon kellene lennie. Tudja, hogy az öccse megijed, ha nincs itthon időben. Szólt volna neki!

– Az öccsének? Hol van? Hány éves?

– Matteo ötéves. Halláskárosult. Neki nagyon fontos a megszokás, biztonságot ad. Hogy mindig ugyanakkor vacsorázunk. Ezt Alice is tudja. – A díványra rogyott, mint egy leeresztett léggömb.

– Kérem, csináljon valamit! – Ismét csak sírt, összekucorodva.

– Kinek a nevén van regisztrálva a lánya telefonszáma?

– Az enyémen – felelt Sandra.

– Ez megkönnyíti a dolgunkat. Meg tudjuk hallgatni az üzenetrögzítőjét. Tudja a kódot, asszonyom?

Sandra visszahőkölt. Soha nem jutott eszébe, hogy meghallgassa Alice beszélgetéseit. Erre nem készült. Felállt.

– Nem tudom fejből, de a szerződésen vagy a telefon dobozán rajta kell lennie.

Ment, hogy megnézze.

Nyugtalankodni kezdtem.

– Az összes üzenetünk rajta lesz. Ma ezerszer hívtuk.

Sandra visszajött, kezében a dobozzal és papírlapokkal.

– Itt lesz valahol – mondta, és odaadta a rendőrnek, aki nekilátott az olvasásnak.

– Ez az! – kiáltott fel. Reméltem, hogy valami eltereli a figyelmüket.

– Hibás kód. Sajnos a lánya megváltoztatta a hangposta kódját. Nincs elképzelése, mi lehet?

– Talán a születésnapja: 0906 – suttogta Sandra.

– Ez sem jó. Más?

– Próbálja meg a 1207-t!

– Ez az. Kiváló! – mosolyodott el a rendőr, mintha játszanának.

– Matteo születésnapja – suttogta Sandra, és jéghideg kezét felém nyújtotta.

3.

A rendőr a kezében tartotta a telefont. A hangposta fémes hangja a PIN-kódot, majd a jóváhagyást kérte.

Nyolc új üzenete van. Első üzenet.

Éreztem, amint elönt a forróság és elvörösödöm.

Édesem, itt Anya. Kérlek, hívj vissza! Ma, tizenöt óra harminchétkor.

Aztán az én hangom:

Alice, Apa vagyok. Hívj vissza! Beszélnünk kell arról, ami történt. Kérlek, hadd magyarázzam meg! – És szívemet kiöntve hozzátettem. – Találunk valami megoldást, ígérem. Ma, tizenöt óra ötvenhárom perckor.

Sandra pislogott párat és lassan felém fordult, de nem szólt semmit. Én is szótlan maradtam, míg a háttérben a hangposta egyre idegesebb hangon üzent újra meg újra.

– Ma délután négy óra tizenegykor szóltam neked – mondta, miután megnézte a mobilját. Aztán tűzbe jött, még mielőtt a rendőr összerakta volna a részleteket. Arca egy centire volt az enyémtől.

– Mi történt Alicével?

– Sandra, megmagyarázom…

– Mit? Most? Egész nap keresem, te pedig mint egy ártatlan bárány, azt mondod, hogy megmagyarázod? HOL A FRANCBAN VAN A LÁNYOM, ÉS MI TÖRTÉNT MA?

– Láttam. Fél négy tájban, az irodám közelében… Nyugodj meg, jól volt.

– És mit mondott neked? Miért nem jön haza? Miért ment el hozzád?

Már kiabált, fejét ide-oda rángatta.

– Beszélj már, Alberto, a rohadt életbe! Mit titkolsz előlem?

Vörös és duzzadt volt az arca.

– Nem beszéltem vele. Elfutott, még mielőtt megállíthattam volna.

– Elfutott?

– Igen.

– Miért futott el? Rajtakaptad valamin? – Belém vetett vak bizalma végleg és teljesen megsemmisített.

Bizalom és tisztelet. Ez kötött össze bennünket a Camilla előtti időkben.

Emlékszem arra a kórházi napra. Matteo anyja térdén ült. A tragikus magnós kísérletet követően elhatároztuk, hogy szakorvoshoz fordulunk, mielőtt még késő lenne. Reméltük, hogy átmeneti és gyógyítható zavarról van szó.

A készülék, melyet az ideggyógyász használt, egyszerűnek tűnt. A gyerek figyelmét vizuális ingerrel elterelték, mialatt az orvos láthatatlanul zörejeket keltett. Matteo szüntelenül a nővér kezeit nézte, aki valami színes legyezőt rázogatott előtte.

Sandra engedelmesen követte az utasításokat. Aggódó anya volt, aki attól fél, elrontott valamit, ugyanaz, aki Matteo születése után azt mondta, számoljam meg a baba ujjait. Az orvosok és a nővérek szótlanul tették a dolgukat, lehajtott fejjel. Én állva maradtam, és azon igyekeztem, hogy ne gyűrjön le a fájdalom. Sandra néha rám nézett, mintha nálam találná meg a választ mindarra, amit ő nem tudott megmagyarázni magának. Valami nem stimmelt, és ő mindenkinél előbb megérezte.

A doktor röviden kijelentette:

– Még egy specifikus vizsgálatot szeretnék elvégezni.

Elmagyarázta, hogy ehhez el kell altatni a gyereket. Beleegyeztünk. Aláírtuk az űrlapot, majd néhány perccel később Matteo álomba merült. Fejét géllel kenték be és elektródákat helyeztek rá, melyek egy műszerhez csatlakoztak. A füléhez nagy fejhallgatót tettek, s mivel a feje túl kicsi volt, megkértek, tartsam a megfelelő testhelyzetben.

A vizsgálat befejeztével a váróban ültünk le, hogy kényelmesen felöltöztessük. Mellettünk egy nő egy kisgyerekkel, akinek a fülében hallóükészülék volt, jól látszott.

Ahogy megláttam őket, megszorítottam Sandra kezét. A másik anyuka ránk nézett.

– Egyvalamit nehezebb elviselni a siketségnél. Együtt maradni, és együtt szembenézni vele.

Soha semmit nem fűztünk ehhez, mert mindig akadt fontosabb tennivalónk, de abban a pillanatban megértettem, hogy titkos talizmánunk lesz az a mondat, minden erőnkkel abba fogunk majd kapaszkodni. Az a mondat egymáshoz kötött minket, hittük, hogy sikerülni fog, mi mások, jobbak vagyunk. Alicéért és Matteóért. Mi átvészelünk majd mindent, a nagy utazást is a csönd birodalmában.

És így is lett, helytálltunk a legnehezebb próbatételnél is, ám egy pillanat alatt valami váratlan örökre megváltoztatott bennünket.

Egy halláskárosult gyerekekre szakosodott pszichológusnő elmagyarázta, hogy egy siket családtagjai úgy reagálnak a diagnózisra, mintha a gyerekük meghalt volna. Nem emlékszem, szó szerint mit mondott, de mintha azt sugallta volna, hogy elfogadni a fiunk állapotát egyet jelentene azzal, hogy minden reményt és minden álmot feladunk.

Az első foglalkozásról megsemmisülve jöttünk ki. Sandra karjában tartotta Matteót, s valahányszor sírhatnékja támadt, odaadta nekem.

– Nem akarok visszajönni ide!

– Egyedül nem leszünk képesek. Próbáljuk meg még egyszer. Minél többet meg kell tudnunk a dologról!

Sikerült meggyőznöm, s ez valahogy olyan volt, mintha túl lennénk a nehezén. Most azon volt a sor, hogy megértsük, milyen hibákat kell elkerülnünk. S ebben elég nagy gyakorlatra tettünk szert.

– Folyamatosan oda kell figyelniük Matteóra, arra, mi foglalkoztatja, így majd jobban megértik és megértetik magukat. Matteónak hallásfejlesztő foglalkozásokra kell majd járnia, hogy megtanuljon beszélni. Még nem késő, hogy eredményes legyen.

A második alkalomtól fogva kissé felengedtünk, s idővel életünk részévé váltak azok a találkozások.

– ALBERTO!

Sandra kiáltotta a nevemet dühösen és kétségbeesetten, nem törődve azzal, hogy mindenki hallja, még Matteo is.

Mert valakinek tartozunk vele.

Vagy mert nincs választásunk.

Vagy nincs mondanivalónk.

Ezért mondjuk el az igazságot.

– Egy nővel voltam, és… sajnálom.

 Minden ott lebegett a csöndben. A rendőr kővé dermedt, szemét továbbra is a feleségemre szegezte. Bármi történhet, s ő készen állt, hogy közbelépjen.

Sandra halkan zokogni kezdett:

– Hogyan? MICSODA? Kivel? Mi történt köztetek? Képtelenség, hogy te szeretőt tarts. Nekünk nem szabad… – Mintha hirtelen minden világossá vált volna számára. Felsikoltott: – Te szemét csaló! Te szar alak! Nem elég, amit nap mint nap végig kell csinálnom? Nem volt elég, he?

Nem a haláltól félünk. Az élettől. Amikor belénk hasít, hogy milyen nehéz szembenézni vele, milyen bonyolult megmagyarázni, emlékeznünk kell, hogy a másodperc töredéke alatt minden megváltozhat.

A szoba csöndjét Matteo öblösen kongó hangja törte meg:

– Mam-ma.

Sandra nagyot sóhajtott és letérdelt mellé.

– Minden rendben, kicsim. Ne aggódj, a nagyival megvacsoráztok.

Megsimogatta az arcát, és még kétszer megismételte.

– A-li-ce?

– Jól van. Mindjárt itthon lesz.

Ezt már mutogatta neki, remélve, hogy így is fog történni. Anyósom kézen fogta a kisfiút és a konyha felé vezette. Sandra ülve maradt a földön. Egy szót sem szólt.

– Mainardi úr, mondjon el mindent, ami ma történt. Fontos.

A földön kuporgó feleségemet néztem.

– A lányomat körülbelül fél négykor láttam. Az irodámba jött, de én még nem értem vissza. Lement, hogy fagylaltot vegyen magának, akkor futottunk össze.

– Az imént azt mondta, a lánya elfutott, mert egy nővel látta önt. Szóval feltételezhetően saját elhatározásából távozott, tehát nincs veszélyben. Van elképzelése, hol tartózkodhat jelenleg?

– Ha tudnám, megmondtam volna!

– Ne haragudjon, de nem tudom, hihetek-e önnek.

Sandra az oldalára fordulva közelebb húzódott és a díványba kapaszkodva felállt. Lehajtott fejjel a konyhába ment.