EMMA O’NEILL

Csak hallgasd a hangom…

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

Első fejezet

Szokatlanul korán köszöntött be New Yorkba a tél. A hóruhát öltött park fehéren szikrázó ösvényeit szabadidőruhás kocogók sportcipőinek talpbarázdái mintázzák a verőfényes, ám csikorgó, november végi reggelen. Aranyszőrű spániel futkározik a fák közt, hosszú fülén mókásan lifeg a csomókba fagyott, friss hó. Kivág az ösvényre, körberohangálja a kocogókat, majd megállapodik egy sötétkék-sárga sportdzsekis, kötött sapkás nő mellett. Elhagynak két szemben kocogó férfit. Egyikük a nő után fordul, füttyentene, de csak halk zihálás hagyja el ajkát. A spánielnek ennyi is elég. Megfordul és a férfiak után lohol.

A kötött sapkás nő néhány méter után riadtan néz körül, keresi a kutyust, ő azonban már a két férfi mellé szegődve és farkát csóválva a sétány ellenkező vége felé üget hócsimbókos tappancsaival.

– Rodolph! Gyere ide! Rodolph! Rodolph! – kiáltja kifulladva, erőtlen hangon a nő. A spániel rá sem hederít.

– A nő utánaered, közben ezredszerre is megfogadja, hogy soha többé nem vállalja el Rodolphot. Egyetlen órácskára sem.

– Rodolph! Azonnal gyere vissza! Rodolph! – lihegi futás közben.

A parkot körülölelő hatsávos út járdáján éri utol a két férfit és a spánielt. A ziháló férfiak mosolyogva figyelik, amint a legkevésbé sem szigorú dorgálásban részesíti az engedetlen ebet, amúgy havasan felkapja, és csúszkálva átevickél vele a végtelen autóáradatban az úttest túloldalán parkoló muzeális bogárhátújához. Pár perccel később a két férfi a Volkswagen mellett elkocogva ösztönösen bekukkant az ablakon. A nő egyik keze az indítókulcson, a másikkal éppen leveszi fejére simuló kötött sapkáját. Az alacsonyabb férfi elvigyorodik, ezúttal sikeresen, élesen füttyent. Az egyértelmű elismerés jele. A hidegtől és futástól kipirult arcú szőke nő kissé haragos pillantást lövell a férfi felé, majd elfordítja a kulcsot és indít. Miközben arra vár, hogy besorolhasson a vég nélküli kocsisorba, a visszapillantó tükörben még látja, amint hódolója egy fura formájú épület előtt fáradt legyintéssel búcsúzik társától, aki még vagy száz métert kocogva átvág a havas pázsiton, és egyre lassuló iramban felkaptat néhány lépcsőfokon egy vöröstéglás ház kapujához.

Végre akad egy udvarias autós, és a bogárhátú besorol a szélső sávba. A nő újra indexel, nagy nehezen sávot vált. Ez az. A kocsi innen szinte már magától hazatalál. Rodolph elszunyókált a hátsó ülésen, ő pedig szokása szerint átgondolhatja napi teendőit. A műszerfalra ragasztott öntapadós jegyzetlapra pillant.

Mosoda

Bejelentkezni Katyhez

Marjorie virágai

Henry bácsi dísztávirat

Repülőjegy

Ajándék Diana

Önkéntelenül elmosolyodik. Diana Baker. Amióta csak az eszét tudja, barátnők voltak, szinte testvérek. Vele játszott a rye-i kertben, mellette ült nyolc évig az iskolapadban, vele osztotta meg kisiskolás szerelmeinek titkait, és együtt álltak a rúd mellett Mrs. Keal balettiskolájában is. Dianából híres prímabalerina lett. Vagy tíz éve Európában turnézik, Londonban él, s ma már csak egy-egy születésnapi vagy karácsonyi üdvözlőlap vékonyka szálai tartják össze az egykori kebelbarátságot. Tavasszal Diana pár napra hazalátogatott a társulatával, két este Júliát táncolta a Metropolitanben. Sokat beszélgettek akkor. Diana izgalmasnak találta, hogy ő a művészetek társadalmi hatásával foglalkozik, és azt mondta, boldogan látja vendégül Londonban, ott biztosan talál néhány tipikusan szigetországi vonatkozást a témájához. De ő egyre csak húzta-halogatta az utazást, mígnem két héttel ezelőtt levelet kapott Dianától:

Ha rád bíznám, mikor jössz, sohanapján találkoznánk. Ezúttal nem hagyok gondolkodási időt kifogások keresésére. Felveszed a jegyedet a Weekend Travelnél a Park Avenue-n, és átruccansz egy hosszú hétvégére Londonba. Ez a karácsonyi ajándékom, kedvesem. December 3-án, pénteken délben indul a gép, s ha nagyon ragaszkodsz hozzá, hétfőn visszaengedlek a diákjaidhoz.

Szombaton nagyszabású jótékonysági gálakoncert lesz a Covent Gardenben, utána rongyrázós fogadás. Gondoltam, talán érdekelhet egy effajta európai kulturális rendezvény és a társadalmi hatása. Filmsztárok, menő zenekarok, a Párizsi Opera balettkara és szerénytelenségem… Az egész program házigazdája Craig Gibson. Még mindig nagyon dögösen fest.

…Mellesleg, ha érdekel, kissé féltékeny vagyok. Emlékszel még a menedzseremre? Te mindenesetre igen mély benyomást tettél rá. Fülig ért a szája, amikor meghallotta az ötletemet, és rögvest felajánlotta, hogy eléd megy a reptérre…

Nos tehát, elhozza a szekrényben porosodott kisestélyit a kínai mosodából; soron kívül bejelentkezik Katynél holnap hajnalra, hogy tegye rendbe a haját; feladja a dísztáviratot Henry bácsi születésnapjára; alaposan meglocsolja Marjorie virágait; beugrik a Weekend Travelhez a repülőjegyért; végül vesz valami szép ajándékot Dianának. Délután már csak át kell böngészni a ruhatárát, hogy eldöntse, mit vegyen fel a ködös Albionban…

Húsz perccel később a bogárhátú fákkal, bokrokkal körülvett, villaszerű épület elé kanyarodott. A nő, pórázon tartva a spánielt, beütötte kódját a kaputelefonba, majd mindketten eltűntek a lassan becsapódó, nehéz tölgyfa ajtó mögött.

– Jövök már, jövök – kiáltotta egy vékonyka hang a magasföldszinti lakásból.

Öreges csoszogás. Nyolc zár és retesz kattant-csattant, majd idős asszony ráncos mosolyú arca bukkant elő a biztonsági lánc fölött.

– Rodolph, drágaságom! Jólesett a séta? – kiabálta a gyengén hallókra oly jellemző hanghordozással. A spániel máris bepréselte magát a szűk nyíláson, az asszony pedig az ajtaja előtt topogó fiatal nőhöz fordult. – Fiona, kedves, nem is tudom, mi lenne velünk nélküled. Hogyan tudom én ezt valaha is meghálálni? Sütök egy tepsi finom pogácsát. Csöngess be érte délután. Jól jön majd a hosszú úton.

Fiona, bár szíve szerint azt mondta volna, nem kér se a pogácsából, se a kutyából, legszívélyesebb mosolyával bólintott, búcsút intett, s kettesével szedte a lépcsőfokokat első emeleti lakásához.

Keskeny előszobájában, miután automatikus mozdulatokkal lerúgta cipőjét és fogasra akasztotta sportdzsekijét, felnyalábolta a földön heverő postáját meg a The New York Times reggeli kiadását, majd egyenesen a tágas konyhába tartott. Betöltötte a kávét, aztán a fürdőszobába ment, hogy megengedje a fürdővizét. Pár éve felvett szokása szerint ilyenkor nem pillantott a tükörbe. Harminc fölött már elég lehangolóan fest az ember ébredéskor és kocogás után. Miért szegje hát kedvét egész napra a látvány? Talán ezért olyan morózusak délelőtt egyes férfiak. Ők nemigen tudnak tükör nélkül borotválkozni.

Mire a kávé ott gőzölgött a konyhaasztalon, Fiona fürdőtől felfrissülten, dús, szőkésbarna haját bohókásan feje búbjára tűzve már nem lett volna elégedetlen a tükörképével. Tökéletes arcvonásait akár egy ókori szobrász is faraghatta volna, bőre sima volt és feszes, telt ajka rúzs nélkül is élénkpiros, ferde metszésű, sűrű szempillával árnyékolt smaragd szeme ragyogott.

A színes reklámkörlevelek között két borítékot talált.

A merített papírból készült halványkék boríték, melyen a Haza Hősei Emlékbizottság ízetlenül gyászos emblémája feketéllett, kemény tapintású volt. Biztosan valami meghívó. Ráér, gondolta, majd mégis egy kés után nyúlt, hogy kibontsa. Pillantása eközben a hivatalosnak tűnő másik levélre siklott, s a halványkék boríték bontatlanul hullott az asztalra. A második levelet a Joseph Klementz Alapítvány küldte. Fiona két hónapja adta be pályázatát, s már lemondott róla, hogy megkapja a kutatási ösztöndíjat, ami lehetővé tenné, hogy befejezhesse Briannel megkezdett tanulmányát.

Izgatottan vágta fel a borítékot. Kihúzta a fehér papírlapot, s még mielőtt széthajtogatta volna, látta, hogy mindössze néhány sor áll rajta. Az aláírást nézte meg elsőként, s máris kissé optimistább lett a levél tartalmát illetően. Hányszor szerepelt egyetemi indexében Charles Ormond lendületes aláírása! Az idős professzor kedvenc tanára volt a Columbián, és később is szívesen áldozott rájuk egy-egy órát értékes idejéből.

Brian temetésén nem vett ugyan részt, de Fiona még mindig őrizte a professzor mélyen együtt érző levelét, és azt is, amelyben közösen megkezdett munkájuk folytatására biztatja. Ő azonban az elmúlt három évben hozzá sem nyúlt az anyaghoz. Tisztességgel felkészült főiskolai óráira, diákjai szerették, de nem érezte elég erősnek magát a kutatómunkához. Talán túlságosan mély volt a seb, túlságosan lassan gyógyult, és nem akarta feltépni. Ezért is hagyta ott tanári állását a Columbián, és vállalta el a New York College-ban felkínált lehetőséget. Kellett a környezetváltozás.

Két hónappal ezelőtt azonban felkérték egy előadásra a New York-i Egyetemen rendezett Tudományos Napok keretében, és olyannyira felajzotta a zajos siker, hogy úgy döntött, nem hagyja veszendőbe menni évek munkáját. Megpályázza az ösztöndíjat.

New York, 1993. november 30.

Tisztelt Mrs. Bleir!

Alapítványunkhoz benyújtott pályázata ügyében szíveskedjék felkeresni irodánkat december 2-án, csütörtökön délután 3 órakor.

Üdvözlettel,

Charles Ormond

kuratóriumelnök

Fiona maga elé meredt. Se széna, se szalma. Ezek szerint még nem hoztak döntést. Másodikán délután három órakor. Szentséges ég! Hisz az ma van! Néhány keresetlen szót dünnyögött a lelkiismeretes titkárnőkről és a postai szolgáltatásokról, majd áldotta órarendjét, amely a hét első három napjára koncentrálta óráit.

Megitta végre a kávéját, majd a Haza Hősei Emlékbizottság levelét bontotta fel. Jól sejtette. Hagyományos meghívó a hagyományos karácsonyi rendezvényre. Immár negyedszer. Hazafias szólamok, a hazáért elhunyt hősök dicsőítése, neves politikusok, híres előadóművészek, elegáns büfé, elegáns özvegyek harminc és hetven között. El kell mennie! Brian miatt.

Szegény, drága Brian! Mennyire antihős volt. Mindig kócos, göndör, vörös hajával, fekete keretes szemüvegével, hórihorgas, cingár termetével, örökké kitérdesedett kordnadrágjaiban, kockás ingeiben és ujjatlan mohermellényeiben. A véletlen csinált hőst belőle, meg az a fékezhetetlen kíváncsisága…

Megkent egy zsemlét vajjal, sajtot szeletelt rá, s közben azon tűnődött, mit illenék felvennie a délutáni megbeszélésre.

Korához képest, talán mert leginkább fiatalok között mozgott, túl sportosan öltözött, bár nem hiányoztak ruhatárából a „felnőttes” holmik sem. Drapp gyapjúkosztüm, selyemblúz, döntötte el. Meglehet, hogy az idős professzoron kívül más szaktekintélyek is jelen lesznek, nem mindegy tehát, milyen benyomást kelt.

*

Bő szabású, acélkék irhakabátja feltűrt szőrmegallérját arca előtt összefogva a csípős szél ellen, szapora léptekkel indult el a Guggenheim Múzeum parkolójából, hogy felvegye repülőjegyét. Miközben a Hetvenötödik utca sarkán didergősen várta, hogy a közlekedési lámpa zöldre váltson, végigpásztázta a Madison Avenue túloldalát. A saroktól a harmadik elegáns üzlethelyiség bejárata fölött hatalmas, kivilágított, forgó földgömb vonta magára a figyelmét. Körötte félkörívben elhelyezett, bíborvörös neonbetűk hirdették: „WEEKEND TRAVEL”. Éppen ide igyekezett. Ennek az utazási irodának a londoni charterjáratával utazik holnap délben, itt rendelte meg Diana a jegyét.

Átvágott az úttesten, de nem jutott tovább a második üzletnél. Hidegről, a kabátja alá kapó szélről, repülőjegyről megfeledkezve, akár egy játékbolt előtt bámészkodó kisgyermek, megbabonázottan csodálta a régiségbolt kirakatát. Mindig izgalomba hozta egy-egy remekbe szabott, faragott lábú antik asztalka, pamlag vagy karosszék. Korabeli stílbútorok, festmények között nőtt fel, saját lakásába is egyenként, nagy műgonddal válogatta össze a berendezést és a dísztárgyakat. „Egy vagyonba kerülhet”, gondolta a sakktáblának kirakott ónixasztalkáról, amely szinte a kirakat elé szögezte.

Órájára pillantott. Tizenegy húsz. A bánatos életbe! Erre most igazán nincs idő. Aztán eszébe jutott, hogy ajándékot kell vennie Dianának. Ebben a boltban biztosan rábukkan valami kedvére való holmira.

– Mivel szolgálhatok? – Hamvasítottan ősz hajú, választékosan öltözött, jó hatvanas hölgy állt fel egy barokk íróasztal mögül. Fiona szeme megakadt a nő csodaszép kámeakitűzőjén.

– Ajándékot vennék a barátnőmnek…

– Valamilyen antik ékszerre gondolt? – kérdezte az idős hölgy kedves mosollyal, jelezvén, hogy észrevette vevője elismerő pillantását.

Bárcsak megengedhetném magamnak!, gondolta Fiona.

– Inkább egy szép porcelán bonbonniére vagy cizellált dobozka érdekelne – mondta fennhangon.

A hölgy a vitrines szekrénykéhez lépett, s kecses porcelándobozzal a kezében tért vissza.

– Mit szólna ehhez? – kérdezte.

Fiona óvatosan vette át tőle a mitológiai jeleneteket ábrázoló, sárgaréz keretbe foglalt, szögletes ékszerdobozt.

– Sèvres-i, XVII. század – jegyezte meg, miközben gyönyörködve nézegette a pazar darabot. – Attól tartok, meghaladja az anyagi lehetőségeimet.

– Ezerkétszáz dollár az ára – mondta a hölgy.

– Legfeljebb ötszázat szánhatok az ajándékra – felelte kissé zavartan Fiona. – Ha ebben az árkategóriában…

– Karácsonyi ajándék lesz? – kérdezte a bonbonniére-t a helyére téve a hölgy.

– Igen.

– Bocsásson meg, hogy kíváncsiskodok, de a jövő hét végén hozom új árut, és abban biztosan találunk valami szépet a barátnőjének.

Fiona mosolyogva konstatálta a felnőttként Amerikába került európaiakra jellemző nyelvtani hibákat.

– Sajnos nem várhatok addig. A barátnőm Londonban él, és holnap délben utazom hozzá.

– Csak nem a Weekend Travel chartergépével?

– De. Éppen azzal. Oda készültem a jegyemért, amikor megláttam a kirakatát.

– Nahát, akkor egy gépen utazunk, kedvesem. Tudja, a fiamé a Weekend Travel, így aztán könnyebben eljutok európai árverésekre és piacokra árut válogatni. – Hófehér porcelánkészletre mutatott. – Ezt a Kang H’si készletet például a párizsi bolhapiacon találtam. Szörnyű állapotban! Azt a férfiaktot pedig – bökött ujjával egy falon lógó grafikára – Jean Cocteau rajzolta, és Budapesten csaptam le rá egy pincehelyiségbe, a régiségkereskedők utcájába.

Fiona máskor örömmel hallgatta volna a kedves hölgy magyarázatát, most azonban kissé türelmetlen volt. Gondolatai már a délutáni megbeszélés körül jártak.

– Ha nem ragaszkodik a bonbonniére-hez, mutatnék valamit, amire a bécsi Dorotheumba bukkantam – folytatta zavartalanul a hölgy. – Négyszázötven dollárba kerül, és igazán egyedi darab. – Gyöngyház berakásos szekrényke tetejéről biedermeier ruhába és kalapba öltöztetett porcelánfejű babát emelt le. – Ugye milyen gyönyörű?

Fiona megfogta a koravén ábrázatú, seprőpillás babát, amelynek teste és végtagjai is porcelánból készültek. Valóban szép munka, legalább százéves. Diana örül majd neki.

– Gyönyörű bizony. Megveszem. A barátnőm biztosan boldog lesz.

Az idős hölgy megígértette Fionával, hogy másnap megkeresi őt a repülőgépen, majd a régiségboltot és az utazási irodát összekötő ajtóhoz vezette.

Fiona elég különös helyiségben találta magát. A kazettás faborítású, galériás terem földszintje mintha a régiségbolt folytatása lett volna. A hostessek szecessziós asztaloknál, szecessziós fotelokban ülő érdeklődőknek ajánlották az iroda szolgáltatásait. A falakon Turner-, Renoir-festmények, konzolokon, porcelánkaspókban valódi zöldnövények, vázákban virágköltemények, a padozaton hatalmas perzsaszőnyeg. A csavart fakorlátokkal szegélyezett galériára vezető csigalépcső melletti tábla jelezte, hogy odafent intézik a helyfoglalásokat. Talán nem akarták, hogy a számítógépek rideg szürkesége tönkretegye az elegáns, korabeli hangulatot. Fiona kissé elbambult a látványtól, s csaknem nekiment az egyik láthatatlan ajtó mögül kilépő zömök, kerek arcú férfinak.

– Pardon! – motyogta zavartan, és oldalra lépve a lépcső felé indult.

– Rodolphot nem hozta magával? – szólt utána a férfi.

Fiona meglepetten hátrafordult. Még sosem látta ezt az embert, legalábbis nem emlékszik rá.

– Nem emlékszik? Ma reggel a parkban… Hozzám szegődött a kutyája…

Persze, ez a fickó füttyentett be a kocsi ablakán. Semmi kedve társalogni vele.

– Maga volt az? – Ostoba kérdés.

– Bocsásson meg, igazán faragatlanul viselkedtem, de elismerésem ösztönszerű megnyilvánulásaként füttyentettem. Lenyűgözött a mozgása és a sapkája alól kibukó mézszőke haja. Engedje meg, hogy bocsánatkérésem jeléül segítségére legyek és elkalauzoljam birodalmunkban.

– Maga Mr. Mayor? – kérdezte Fiona. Az idős hölgy mondta a régiségboltban, hogy így hívjak a fiát.

– Jack Dean vagyok, szolgálatára. David Mayor jobb- és balkeze, kiapadhatatlan ötletforrása és háziszociológusa. Külsőleg.

Fiona önkéntelenül elnevette magát. Ez a paprikajancsi tehát kolléga.

– Külsőleg?

– Nem vagyok benne az üzletben, csak barátságból bosszantom az ötleteimmel. Némelyik beválik. Jutalék gyanánt utaztat, én pedig a cég legjobb reklámjaként üzemelek. Nos, miben állhatok rendelkezésére?

– A repülőjegyemért jöttem, a holnapi londoni charterral utazom.

– Foglaljon helyet, mondja meg a becses nevét, és Jack máris intézkedik.

– Fiona Bleir.

– Na ne… – A férfi hitetlenkedve rázta a fejét. – Csak nem Brian Bleir neje, vagyis… bocsánat, az özvegye?

– Ismerte Briant?

– Egy évfolyamon végeztünk a Columbián. Jó fej volt. Mindig a dolgok sűrűjébe vágyott. Sajnálom, ami vele történt. Maga mivel foglalkozik?

– Szociológiát tanítok a New York Egyetemen.

– Nocsak, tehát kolléga. Akkor duplán ajánlom fel szolgálataimat. Foglaljon helyet!

Fiona leült egy kényelmes fotelba, s mialatt várakozott, átlapozta az iroda egyik prospektusát. A címlapfotón rókalyukszerű mélyedés boltozatáról káprázatos színű, fura léggömbök lógtak. A belső borítóra lapozott. „Élő éléskamrák” volt a kép címe, fotósa pedig Adrian Falke.

A prospektus közepén lévő újabb Falke-fotó, a „Fészeklakók” szürkés, koponya alakú kunyhót ábrázolt, amelyet úgy hálóznak be a repedések, mint koponyát az erek. Előtte tógaszerű lepelben szurokfekete fiatalasszony ül, nyakában és karján fehér gyöngysorok világítanak. Mellette két kisgyermek guggol, a harmadikat szinte elnyeli a kunyhó bejáratának sötétje.

Hátborzongató. Lenyűgöző. Szívbe markoló. A fotóművészet hatása a szociológusra, gondolta Fiona. Elolvasta a kép melletti cikket, és elhatározta, megnézi a fotós decemberi kiállítását.

– Meghoztam a jegyét – riasztotta fel merengéséből a kiapadhatatlan ötletforrás. – Első sor, ablak mellett. Bárcsak magával tarthatnék! – A férfi tekintete a nyitott prospektusra siklott. – Na, mit szól hozzá? Hát nem lélegzetelállító? Én fedeztem fel a képeit egy magazinban. Gondolná azokról a címlapon látható lufikról, hogy valójában hangyák nektártól duzzadó potrohai? Szeretnénk megnyerni a pasast, hogy fotózza végig a Kon Tiki nosztalgiatúránkat. – Fiona kíváncsian vonta fel szemöldökét. – Tudja, mi a tömegtúrák mellett szívesen foglalkozunk kissé lökött dolgokkal. Itt a névjegyem. Hívjon fel! Jöjjön el hozzánk beszélgetni, ha kedve tartja. A világért se értsen félre! Öreg házasember vagyok. Megnézem a szépet, de már csak amolyan ugatós kutya maradok.

*

A szociológiai alapítvány a Columbia Egyetem területén kapott helyet. Fiona idestova három és fél éve nem tette be a lábát az épületbe. Itt minden Brianre emlékeztette. Elhaladt az Alma Mater szobor előtt, felkaptatott a rengeteg lépcsőfokon, és belépett a hatalmas, klasszicista stílusú főépület előcsarnokába, ahol, mint mindig, most is valamiféle kiállítás paravánjainak labirintusán át lehetett csak közlekedni.

Kissé idegesen kopogtatott a „Joseph Klementz Alapítvány” feliratú ajtón.

– Fiona Bleir vagyok – mondta a titkárnőnek, aki mosolyogva hellyel kínálta, majd házitelefonon jelezte érkezését valamelyik belső irodába.

– Tegye le a kabátját, Mrs. Bleir! Megkínálhatom egy kávéval, netán frissítővel? Mr. Ormond néhány perc türelmét kéri.

– Szívesen meginnék egy kávét, köszönöm.

Fiona épp letette üres kávéscsészéjét, amikor nyílt az egyik faragott ajtó. Charles Ormond fehér sörénye és mindig mosolygós, pirospozsgás arca bukkant fel az ajtónyílásban.

– Fiona! Isten hozta, kedvesem! Örülök, hogy látom. – Az idős férfi két kezébe fogta az asszony feléje nyújtott kezét.

– Jó napot, professzor úr, hogy van?

– Köszönöm a kérdését, kedvesem, csak úgy öregesen. Maga viszont szebb, mint valaha, ha megenged egy bókot ilyen vénembertől. Kerüljön beljebb!

A professzor dolgozószobája semmiképp sem hasonlított a többi egyetemi helyiségre. Sötét selyemtapétával borított, perzsaszőnyegekkel, értékes festményekkel, stílbútorokkal berendezett, tágas helyiség volt, egyik végében óriási, mahagóni íróasztallal, a másikban vendégmarasztaló, süppedős bőrfotelokkal, vörös márvány dohányzóasztallal. Egy teljes falat bőrkötéses könyvektől roskadó könyvszekrény foglalt el. Imitt-amott kínai váza, art deco lámpa, barokk gyertyatartó. Aki így rendezi be hivatali szobáját, annak minden bizonnyal ez az igazi otthona, gondolta Fiona. Az asszony tapétával fedett, nyitott ajtót vett észre. A másik helyiség még a professzor irodájánál is tágasabb volt, falai azonban fehérlettek, rajtuk tekintélyesnek látszó férfiak bekeretezett képei és néhány, szintén sötét kerettel ellátott oklevél függött. A helyiséget fekete, U alakú asztal uralta, körülötte egyáltalán nem vendégmarasztaló, csővázas bőrszékekkel.

A professzor hellyel kínálta Fionát, miközben fejével a nyitott ajtó felé bökött.

– A tanácsterem. Nyugállományba vonultam, nem tanítok, legfeljebb néhány előadás megtartására kérnek fel, mégis itt töltöm az időm nagy részét. Ha ráütök az autóm farára, magától idetalál. Mondják, hogy az Alapítvány nagyobb függetlenséget élvezne a Columbia területén kívül, de én ezt badarságnak tartom, elvégre a kuratórium tagjai független intézmények szaktekintélyei.

Fiona érezte a máskor egyáltalán nem bőbeszédű professzor hangjának feszültségét. Sejtette, hogy valami rosszra kell felkészülnie, legalábbis olyan érzése támadt, hogy semmi jóra nem számíthat.

– Biztosan meglepődött, hogy két hónapig semmilyen választ nem kapott a pályázatára – tért lassan a lényegre az idős férfi. – Higgye el, Fiona, a magam részéről minden tőlem telhetőt megtettem, hogy meggyőzzem tanult kollégáimat. A maga kutatása, pontosabban a maguk kutatása értékes és fontos.

Fiona mosolya lehervadt, mereven a kézfejére bámult.

– Azért nem tájékoztattam korábban – folytatta Ormond –, és azért nem küldtem egyszerűen egy levelet, hogy „Alapítványunk jelen anyagi helyzete nem teszi lehetővé, hogy támogassa a művészetek társadalmi hatásával foglalkozó kutatásait, amellyel bizonyos mértékig minden média foglalkozik…”

Fiona tagadólag rázta a fejét.

– Kérem, ne szakítson félbe! Ismerem és a magam részéről nagyon is értékesnek ítélem az eddig feldolgozott anyagot. Meggyőződésem, hogy a kuratórium tagjai nem vették a fáradságot, hogy igazán elmélyedjenek benne. Nem szép tőlem, hogy nagy tekintélyű kollégáimat szapulom, de azért érzek a maga esetében ilyen szélsőséges módon, mert az első pillanattól fogva figyelemmel kísértem a munkájukat. Sőt úgy vélem, a tanácsaim sem voltak teljesen haszontalanok.

– És most mit tanácsol, professzor úr? Hagyjak fel az egésszel, vagy talán a későbbiekben, egy-két év múlva pályázzak újra…

– Nézze, kedvesem, nem pusztán azért akartam személyesen beszélni magával, hogy tőlem és ne egy száraz, hivatalos levélből tudja meg, hogy nem sikerült elnyernie az ösztöndíjat. Örömteli hírrel is szolgálhatok.

Fiona kissé értetlenül nézett az öregemberre.

– Perceken belül itt lesz egy kedves jó barátom. Kiadóvállalata van. Említettem neki, milyen érdekes kutatási eredményekre sikerült jutniuk, s ő hajlamosnak mutatkozik, hogy publikálja, amennyiben maga, Fiona, hajlandó bizonyos kompromisszumokra a további kutatásait illetően.

Fiona olyan zavarba jött, hogy képtelen lett volna akár egyetlen szót is kinyögni. Tudta, hogy hálával tartozik a professzornak, amiért az ösztöndíj helyett egyfajta vigaszdíjat igyekezett szerezni számára, de tisztában volt azzal is, milyen hatással lehet eredeti céljára nézve, ha nem azok számára írja meg a tanulmányát, akik igazán megértik, akik forrásműként használhatják majd, hanem esetleg afféle, mindenki által könnyen emészthető népszerű-tudományos öszvér lesz belőle. Ha egyáltalán vállalkozik rá. Fiona sosem szerette a kompromisszumokat. Ha nemet mond, megbántja a professzort, ha igent… talán Brian emlékét csúfolja meg.

A kínossá váló csendet a telefon cirpelése oldotta fel.

– Köszönöm, Mary, küldje be, kérem! – mondta Ormond.

Nyílt az ajtó, és Robert Redford lépett a helyiségbe. Legalábbis Fiona megdöbbenésében annak látta. Ha mégsem ő az, akkor minden bizonnyal az ikertestvére. Dús, vörösesbarna haj, kölykös mosoly, kissé szeplős arcbőr, magabiztos, férfias kiállás, öltönyben is elegánsan sportos összhatás. Lenyűgöző!

– Mrs. Fiona Bleir, az egyik legkedvesebb tanítványom. Mr. Robert Dunlop, az egyik legkedvesebb barátom fia.

– Örülök, hogy megismerhetem, Mrs. Bleir – mondta kissé rekedtes baritonján a férfi. – A professzor úr sok szépet mesélt magáról.

– Csak semmi formalitás, Bob! – mosolygott Ormond. – Fiona biztosan nem veszi zokon, ha a keresztnevén szólítod, elvégre rövidesen együtt dolgoztok. Legalábbis remélem.

– Természetesen nem – felelte fülig vörösödve Fiona. – Ami azt illeti, gondolom, eltart még egy darabig, hogy koccinthassunk arra a közös munkára.

– Azon a koccintáson én is ott akarok lenni – nevetett a professzor. – Természetesen mindenben állok rendelkezésére, Fiona. Bármilyen gondja akad, csak forduljon hozzám. Jussanak közös nevezőre, készítsék elő a szerződést, aztán beszélünk. Rendben? A mór egyelőre csak ennyit tehetett.

– Igazán köszönöm. – Fiona igyekezett leplezni zavarát, miközben egyik férfiról a másikra nézett. Egy pillanatra még az is eszébe ötlött, hogy a professzor talán nem kizárólag a tudományos karrierje érdekében hozta össze ezzel a nagyon is figyelemreméltó külsejű férfival, de azonmód el is hessegette a gondolatot.

– Bob, üzenem apádnak, hogy kösse fel, mert holnap este megkopasztom. Nyolckor ott vagyok. Bridzs – tette még hozzá Fiona felé fordulva. – Több mint ötven éve zsugázunk, minden péntek este ugyanaz a társaság. Előbb a barátnők, később a feleségek cserélődtek ugyan, de mi, férfiak maradtunk. Csak akkor függesztettük fel ideiglenesen a pénteki kártyapartikat, amikor Normandiában vertük a blattot.