EMMA O’NEILL

Scarlett vagy Margaret

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

„A mi családunk nem futamodott meg gyáván, mint mások tették, gyermekem. A hosszú nyári ostrom alatt sem, vagy amikor sűrű, fekete füst gomolygott a város felett, és rőt lánggal égő, ropogó gerendák zuhantak körülöttünk a földre… Hamarosan mind meghalunk… mi, akik átéltük a polgárháborút. Egy név leszünk csupán egy sírkövön. Emlékezz a meséimre, Margaret, add tovább őket gyermekeidnek és a gyermekeid gyermekeinek. És sose feledd el, soha az életben, hogy ki vagy, és honnan származol.”

„Én csupán egy történetet akartam elmesélni, de túlnőttem az ígéreteimen, amiket azoknak tettem, akik számítottak az életemben. Afféle ígéreteken, hogy örökké fogok szeretni, és soha, de soha nem adom fel.”

Margaret Mitchell

1

Észak-Georgiában a fák már felöltötték őszi tűzkoronájukat, sárga és skarlátvörös lombok foglalták keretbe a Mitchell család vakítóan fehér, klasszicista stílusban épült házát. A késő délutáni nap meleg fénye a nyitott franciaablakon át beszökött a télikertbe, s a hatalmas pálmák leveleinek árnya bizarr mintákat rajzolt a szürkés gránitpadlóra és a halványzöld brokáttal bevont ülőgarnitúrákra.

A ház mögött elterülő őspark fái között négy gyermek hasalt a puha avarban, s lélegzet-visszafojtva, tágra meredt szemmel hallgatták kis barátnőjük meséjét.

– Éjszaka Margaretet a sziúk rikoltozása riasztotta fel álmából, bősz csatakiáltásaik a rémült telepesek fájdalmas jajongásával vegyültek. Margaret kipattant az ágyból, lekapta a falról a tomahawkot, és az ablakon át kiugrott az utcára. – A maszatos képű, vörös hajú lányka szerfelett belelendült a maga kitalálta történet előadásába. – A falhoz lapulva osont, óvatosan, nehogy meglássák, aztán tomahawkjával derekasan főbe kólintotta az első arra lopakodó, harci díszbe öltözött sziút. Hát az épp maga… – hatásszünetet tartott – a törzsfőnök volt. A hős Margaret gúzsba kötötte és a Bank bejárata elé taszigálta a veszélyes ellenséget. A hálás telepesek boldogan örvendeztek: Éljen Margaret! Éljen Margaret…

– Margaret! Margaret! – Szurtos fiúcska rohant lélekszakadva a mesélő és tátott szájú hallgatósága felé. – Bújj el gyorsan! Bessy keres. Nehogy észrevegyen minket…

Már hallani lehetett a túlsúlyos dadus nehéz lépteit és hosszú szoknyájának suhogását. Bessy hatalmas termetű, ébenfekete bőrű fiatalasszony volt. Fürkész szeme hatalmas és parancsoló, mégis szeretetet sugárzó. Margaret bátyja, Steve születésekor gyereklányként került a házhoz, azután ő dajkálta az öt évvel ifjabb Margaretet is. Akit Bessy szeretett, azt mindig eszményinek akarta látni. Margaretet imádta, büszke volt rá, így hát folyton-folyvást zsémbelt vele. Ami azt illeti, cseppet sem volt könnyű dolga. Legnagyobb elképedésére Margaret nem a jól nevelt úri kisasszonyokkal babázott, hanem a környékbeli néger szolgálók porontyaival és a bátyja barátaival csatangolt. Fára mászott, félelmet nem ismerve lovagolt, és fiúkat megszégyenítő tehetséggel használta a csúzlit. De mindent egybevetve, ez a féktelen kicsi lány volt Bessy szeme fénye.

– Margaret! Szentséges ég! Margaret! – Bessy toronyként magasodott a kertésznadrágot, kockás flanelinget és a szemébe húzott svájcisapkát viselő kislány fölé. – Nézd meg magad! Fülig sáros vagy. Már megint úgy nézel ki, mint valami csibész fiú, ráadásul úgy is viselkedsz – zsörtölődött, miközben karjánál fogva a ház felé húzta a kislányt. – Már ezerszer elmondtam, hogy egy úrilánynak nem illik így viselkednie. Vedd tudomásul, hogy vége a nyárnak, itthon vagy és nem a nénéidnél. Édesanyádnak égnek áll majd a haja, ha meglát. Éppen arról beszélget odabent azzal a sok dámával, hogy milyen híres-neves orvosnő lesz belőled, és…

– Én aztán nem leszek orvos! – vágott Bessy szavába a lányka. – Eszem ágában sincs. Én híres írónő leszek.

– Nahát, ki hallott még ilyet?

– Meglátod, hogy az leszek. Azt a… rézfánfütyijét!

Bessy majdnem elnevette magát.

– Milyen mosdatlan beszéd ez? Eláruljam édesanyádnak, mit mondtál? Ha ilyen rosszcsont vagy, mérget vehetsz rá, hogy megteszem.

Mrs. Mitchell figyelemreméltó asszony volt. Nyugodt, kemény akaratú, jó anya, derék feleség. Kedves és gyöngéd, ráadásul szép is, akit mindenki szeretett és nagyra becsült. Noha igen fontos volt számára, hogy úrinőnek tekintsék, haladó politikai nézeteket vallott, amiket nem rejtett véka alá. Minden témáról bátran, nyíltan beszélt.

Amikor Bessy a télikertbe terelte az immár kimosdatott, habos fehér ruhába öltöztetett, selyemmasnis Margaretet, aki semmiben sem hasonlított az iménti szurtos farmergyerekhez, Mrs. Mitchell éppen gyűlésező hölgyvendégeinek érvelt:

– Hiába mutat 1909-et a kalendárium, hölgyeim. Huszadik század ide vagy oda, ez még mindig a férfiak világa. A férfié a vagyon, őket dicsérik, ha jól megy minden, és elvárják, hogy a nők hódoljanak nekik. Az igazunkért harcolni kell, még akkor is, ha mi vagyunk a gyengébbek. Elvégre miért fizessünk adót, ha nincs jogunk beleszólni, hogy mire költik a pénzünket? A nőknek is szavazati jogot kell kapniuk, hölgyeim. És nem csupán önmagunk miatt, hanem a leányainkért, akikbe minden reményünket beleplántáltuk. – A hölgykoszorú udvariasan kimért tapssal jutalmazta a szónoklatot. – És most engedjék meg, hogy megragadjam az alkalmat, és bemutassam önöknek összejövetelünk legifjabb szüfrazsettjét, a leányomat, Margaretet.

Minden tekintet a gyermek felé fordult, aki Bessy határozott és gyors beavatkozása nyomán szelíd, aranyos kislánynak tetszett. Margaret nagyon értett hozzá, miként rejtse ártatlan arcocskája, gödröcskés mosolya mögé féktelen, csökönyös természetét. Valami belső ösztön hatására igyekezett mindig a legjobb színben feltűnni az édesanyja előtt, Bessy pedig, noha örökké fenyegetőzött, sosem árulkodott, mert tudta, hogy Mrs. Mitchell egyetlen szemrehányó pillantása könnyekre tudja fakasztani védencét.

Margaret mintha csak színpadon állna, határozottan előrelépett, és belekezdett mondókájába, amivel nem először kápráztatta el hallgatóságát.

– Margaret Mitchell vagyok, kilencéves. Gimnáziumba fogok járni, azután pedig az orvosi egyetemre, hogy a déli államok egyik legkiválóbb orvosnője legyek. – Elragadó pukedli, jókislányos mosoly; a művésznő nyugtázza közönsége elismerő pillantásait, és a nagymamáét is…

Margaret imádta az anyját, szeretve tisztelte az apját, mégis nagyiért lelkesedett a legjobban. Mindenki fölött állónak érezte. Nagyi volt a példaképe: az igazság, a jóság, a bölcsesség, a kurázsi, a szeretet megtestesülése. A tökéletes Déli Úrhölgy.

Jóllehet, nagyi csak tizenegy éves volt a polgárháború kitörésének évében, mégis rengeteg bámulatos történetet mesélt a déliek halált megvető bátorságáról, a hősökről és tetteikről.

– A mi családunk nem futamodott meg gyáván, mint mások tették, gyermekem. A hosszú nyári ostrom alatt sem, vagy amikor sűrű, fekete füst gomolygott a város felett, és rőt lánggal égő, ropogó gerendák zuhantak körülöttünk a földre… A Barackfa utca mindkét oldalán összetört, felborult kocsik, elbitangolt jószágok, öszvérek, macskák, kutyák. A felégetett ültetvényekről menekülők elkapták és ott helyben levágták az állatokat, aztán a szekérroncsokból rakott tűzön sütötték meg a húst. A szegény párák csontváza meg ott meredezett az utcán… Saját szememmel láttam. – Megborzongott a felidézett emlékképtől. – Ezt tették velünk a jenkik. Emlékezz a meséimre, Margaret! Add tovább őket gyermekeidnek és a gyermekeid gyermekeinek. És sose feledd el, soha az életben, hogy ki vagy, és honnan származol.

Nagyi történetei ijesztőek, hátborzongatóak voltak, mégis ezek a mesék lettek Margaret életének tartópillérei. És azok, amelyeket a Clayton megyében töltött nyarak során hallott.

Margaret és Steve csak Mamie-nak és Sisnek hívták nagyi testvéreit, a Fitzgerald lányokat, akik a családi birtokon éltek, Jonesboro közelében. A téglavörös földből kiemelkedő, fehérre meszelt házuk alatt sebes vizű patak sietett csobogva a vidék lomha, szőke folyójába. A széles teraszról a hatalmas gyapotföldek fehér szőnyegnek tűntek az árnyas, sűrű fenyvesek mélyzöldje előtt; a patak felőli oldalon ciprussal benőtt mocsarak húzódtak, s kéknek tetszett a távoli dombok hullámzó láncolata. Hihetetlenül tág volt a látóhatár, minden végtelen szabadságot sugallt.

Hosszú cédrusfasor vezetett le a háztól az országútig. A göcsörtös karú, sötét cédrusok egymásra hajoltak, mintha alagútban járt volna az ember. Itt lovagolt végig nap mint nap a két gyermek a kecskeszakállas, szikár Öreg Sam kíséretében, aki le nem vette volna hófehér bozontjáról a konföderációs hadsereg szürke-kék katonasapkáját, és a legnagyobb melegben is viselte az alaposan kifakult, megtépázott katonakabátot. Minden hölgynek kezet csókolt, még a kis Margaret állandóan maszatos pracliját is megcsókolta.

Vele járták be a környék hegyeit és völgyeit, s az öregembernek szinte minden talpalatnyi földről megvolt a maga polgárháborús története. Néhanapján egy másik veterán csatlakozott hozzájuk, akit szinte gyerekként vetettek annak idején a tűzvonalba, s elveszítette a fél karját. A két öreg vég nélkül marakodott, zaftos gorombaságokat vagdostak egymás fejéhez, sőt az is előfordult, hogy ölre mentek egy-egy ütközet avagy fél évszázados stratégiai döntés megítélése miatt.

– Akármit is beszél, Sam, Hood tábornok súlyos hibát követett el, amikor megnyittatta a börtönöket, és kegyelmet adott minden söpredéknek, aki vállalta, hogy felhúzza az uniformist. Az első adandó alkalommal megléptek, vagy a szemét jenkikkel együtt fosztogattak.

– Baromság ez, fiam – tiltakozott Öreg Sam. – Magam is harcoltam volt elítéltekkel, és igencsak derekasan küzdöttek.

– Én meg azt mondom, rosszabbak voltak a leghitványabb jenkinél. Még a temetőket sem kímélték. Kirabolták a sírokat, lefeszegették az ezüsttáblákat… ott feküdtek a foszló hullák meg a csontok a szétrombolt sírok között…

A kis Margaret szivacsként szítta magába és raktározta el elméjében a nem éppen kislányfülnek való vitákat. Hallotta, hogyan égették fel és fosztogatták Atlantát a jenkik, miként özönlöttek a menekültek szekerekkel és gyalogszerrel az utakon meg a zsúfolt vonatokon és a vagonok tetején. A mezőkön heverő, meredt szemű, csontsovány holtakról is hallott, kiknek zöld volt az ajkuk a fűevéstől. Mindenféle képtelen és hihetetlen szörnyűségről hallott – egyvalamiről azonban senki sem beszélt: arról, hogy Dél elveszítette a háborút.

Amikor kegyes volt az időjárás, Margaret a csipkeszerű kovácsoltvas korlátokkal körülölelt, édes illatú futórózsával befuttatott nyári pavilonban tanult. Legalábbis mindenki úgy hitte…

„A sötét lelkű Sherman az éj leple alatt elhordta az irháját a mi drága Atlantánkból, de hátrahagyta ám a kiéhezett kutyáit, akik valamennyien olyan vadak lettek, akár az ordas farkasok. Ezek a kutyák falkába verődve portyáztak, de nem ám csirkékre vagy mókusokra vadásztak, hanem kifosztott hullákra meg egymásra. Úgy bizony. És dögevő keselyűk repkedtek a füstölgő város romjai felett. Margaret és az előkelő dámák pedig vérben gázolva próbálták megmenteni a kórházakban az áldozatok életét, olyan büszkén és emelt fővel, ahogyan Margaret királyi őse, Stuart Mária lépett fel a vérpadra. És mindezért a csalárd Sherman felelős, meg a koszos jenkik…”

– Mit csinálsz, Margaret? – Az édesanyja állt előtte. Kivette lánya kezéből a füzetet, és elképedve olvasott bele a készülő „műbe”. Ő is a Fitzgerald-birtokon töltötte felhőtlen gyermekkora nyarait, de benne nem hagytak ilyen maradandó nyomot Öreg Sam rémisztő történetei. Margaret viszont az apja memóriáját és írói vénáját örökölte. – Azt hittem, a számtanleckédet írod.

– De én utálom a számtant, gyűlölöm – csattant fel a kislány.

– Egyszerűen csak lusta vagy. Végigábrándoznád az életet. Az írók nem függetlenek, kicsim. Mások nyakán élősködnek, kiszolgáltatva azoknak, akik eltartják őket. Nem hagyom, hogy az én lányom ilyen sorsot válasszon.

Riadalom ült ki Margaret szép, értelmes arcocskájára. Az édesanya mellé telepedett hát a gyékényből font, lakkozott szófára, és gyöngéden átkarolta a vállát. Nem könnyű megmagyarázni egy gyermeknek, miért nem követheti az álmait.

– A nőknek is meg kell szerezniük a tudást, bogaram. Ahhoz, hogy egyenrangúnak ismerjenek el a férfiak, értenünk kell a gyakorlati tudományokhoz is, mint amilyen a számtan, a természettudományok, a latin. Épp ezért, nem csupán átmész a számtanvizsgán, hanem dicsérettel végzel.

– Igen – suttogta elakadó lélegzettel Margaret. Bármennyire is berzenkedett az olyan haszontalan időpocsékolás ellen, mint a számtan, képtelen volt ellenkezni halk szavú, nyugodt tekintetű édesanyjával, kinek annyi melegség és szeretet áradt a mosolyából.

Maybelle Mitchell megsimogatta lánya rakoncátlan fürtjeit, és komolyan így szólt:

– Azt szeretném, Margaret, ha te lennél a legjobb. Az éles ész és a józan gondolkodás csak adottság, amit ki kell használnunk. Tanulnod kell, mert csak a pallérozott és képzett nők számíthatnak arra, hogy respektálják őket a férfiak világában.