ROSAMUNDE PILCHER

Más szemmel

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Rosamunde Pilcher: Another View

Fordította:

BORBÁS MÁRIA

1

Párizs, február – és süt a nap. A Le Bourget repülőtéren hidegen fénylik a jégkék égről, vakítóan tükrözik vissza az éjszakai esőtől még vizes kifutópályák. Bentről csalogatónak látszott a nap, ki is csábította őket a teraszra, de mindjárt fel is fedezték, hogy a ragyogás meleget nemigen ad, és a játszi szellő, amely vízszintesre fújja a szélzsákokat, pengeélesen hasogat. Vissza is takarodtak az étterembe, hogy ott várják meg, míg Emma járatát szólítják, és most ott ülnek egy asztalkánál, feketekávét isznak, és Christopher Gauloise-ait szívják.

A külvilággal mit sem törődve élvezik egymás társaságát, pedig sikerült felhívniuk magukra a figyelmet. Óhatatlanul, hiszen látványos párt alkotnak ők ketten. Emma magas és fekete. Hátrafésült haját teknőchéj pánt tartja kordában, a zuhatag leér egészen a lapockájáig. Arca igazában nem szép – erősek a csontjai, határozottak a vonásai, orra egyenes, álla szegletes és eltökélt. De mindezt enyhíti, lágyítja nagy és váratlanul szürkéskék szeme és széles szája, ami olykor ugyan vigasztalanul biggyed le, ha Emmának nem sikerül kivívnia, amit akar, de nemegyszer széles vigyorra húzódik, akár egy kamasz fiúé, amikor Emma boldog. És most boldog. Méregzöld nadrágkosztümöt visel ezen a ragyogó, hideg napon, fehér garbóval, ami még jobban kiemeli arca napbarnított színét, de elegáns megjelenését alaposan lerontja a köréje halmozott poggyász, aminek láttán a felületes szemlélő holmi katasztrófa túlélőjének vélhetné Emmát.

Valójában mindez a külföldön töltött hat esztendő hordaléka, de ezt nem sejtheti senki. Három bőröndöt, irtózatos felülfizetéssel, már feladott. De még itt van egy vitorlavászon táska, egy áruházi papírszatyor, amiből hosszú francia cipók sarjadnak, egy könyvekkel, lemezekkel teletömött kosár, esőköpeny, sícipő meg egy kocsikerék méretű szalmakalap.

Christopher mindezt elfogulatlanul és tárgyilagosan szemléli, és azon tűnődik, hogyan fog minden felkerülni a repülőgépre.

– Magadra vehetnéd a kalapot meg a sícipőt és az esőköpenyt, így már három darabbal kevesebbet kellene vinned.

– Cipő már van rajtam, a kalapot meg elvinné a szél. És az esőköpeny undorító. Úgy nézek ki benne, mint egy politikai menekült. Csak azt nem tudom, egyáltalán miért hoztam magammal.

– Megmondom. Mert Londonban esni fog.

– Nem biztos.

– Londonban mindig esik. – Christopher újabb Gauloise-ra gyújt a csikkről. – Egy okkal több, hogy itt maradj velem Párizsban.

– Ezt már százszor átrágtuk. Visszamegyek Angliába.

Christopher jóindulatúan mosolyog. Hiszen csak ugratta Emmát. Amikor mosolyog, sárga pöttyös szemének sarka felhúzódik, s ez meg hosszú, lankadt teste fura macskakülsőt kölcsönöz neki. Öltözéke színes, könnyed, kicsit bohémes. Kordbársony csőnadrág, ütött-kopott bakancs, kék pamuting, sárga pulóver, könyökén-gallérján kortól kifényesedett antilopzakó. Franciának nézné az ember, holott éppolyan tősgyökeres angol, mint Emma, sőt bonyolult módon még holmi rokonfélék is, mert sok-sok esztendeje, amikor Emma hatéves volt, Christopher tíz, Emma apja, Ben Litton feleségül vette Hester Ferrist, Christopher anyját. A minimális sikerrel járó frigy tizennyolc hónap múlva felbomlott, és Emma mind a mai napig úgy emlékszik rá, mint életének egyetlen időszakára, ami – igaz, halványan – rendes családi életre emlékeztetett.

Hester ragaszkodott hozzá, hogy vegyék meg azt a kis házat Porthkerrisben. Bennek már évek óta, jóval a háború kitörése előtt volt ott műterme, ez azonban mindennemű komfortot nélkülözött, és Hesternek elég volt egyetlen pillantás a mocsokra, amiben élnie kellett volna, máris sarkon fordult, megvett két halászkunyhót, és ezeket jó ízléssel szépen átalakította. Bent fikarcnyit sem érdekelte az egész ügy, a ház tehát nagyon is Hesteré lett, és ő ragaszkodott hozzá, hogy legyen benne használható konyha, meleg vizet adó kazán meg egy nagy kandalló, amit uszadék fával táplálhatnak – otthonuknak ez lesz a szíve, központja, ekörül tanyázhatnak a gyerekek.

Csupa nagyszerű szándék, de már a megvalósítás nem volt ennyire sikeres. Hester megpróbált engedményeket tenni. Végtére is zsenihez ment feleségül, ismerte a hírnevét, és hajlandó volt behunyni a fél szemét Ben szerelmi ügyei, kétes cimborái és a pénzhez való sajátos viszonya fölött. Végül azonban, mint oly gyakran megesik még a legmindennapibb házasságban is, Hestert jelentéktelen dolgok őrölték fel. Kihűlt, elfelejtett ebédek, vacsorák. Hónapokig kifizetetlen kisebb-nagyobb számlák. A tény, hogy Ben szívesebben iszik a falusi kocsmában, mint civilizált módon otthon, a felesége társaságában. Hestert felőrölte Ben makacssága, amellyel ellenállt a telefonnak, az autónak; felőrölte a szakadt alakok végtelen sora, akiket Ben meginvitált, hogy aludjanak a szalonban, a heverőn; és végül, de nem utoljára, Ben tökéletes alkalmatlansága, hogy bármikor, bármilyen gyengédséget tanúsítson.

Hester végül otthagyta, magával vitte Christophert, és haladéktalanul beadta a válókeresetet. Ben boldogan beleegyezett. Még boldogabb volt, hogy megszabadul a kisfiútól. Sehogy se jöttek ki egymással. Ben úr akart lenni a maga szemétdombján, Christopher pedig már tízesztendősen is egyéniség volt, számolni kellett vele. Az ellenérzés, Hester minden erőfeszítésének fittyet hányva, szépen növekedett. Hester bízott benne, hogy a gyerek szépsége majd leveszi Bent a lábáról – hiszen festő! –, de ez épp ellenkező hatással járt, és akárhogy kérlelte Hester, Ben nem volt hajlandó lefesteni Christophert.

Távozásuk után a porthkerrisi élet hamarosan visszatért a régi, göröngyös kerékvágásba. Emmának és Bennek egy sor rendetlen nőszemély viselte gondját, modellek, festőnövendékek, akik a mozipénztár előtt sorban állók módján, egyhangú rendszerességgel vonultak át Ben Litton életén. Közös vonásuk mindössze annyi volt, hogy istenítették Bent, és fensőbbséges megvetéssel kezelték a házimunkát. Emmáról csak a legszükségesebb mértékben vettek tudomást, Emma mégsem hiányolta Hestert annyira, mint várható volt. Akárcsak Ben, beleunt, hogy megszervezzék az életét, és minduntalan tiszta ruhába préseljék, de Christopher távozása nagy űrt hagyott, és azt senki sem töltötte be. Emma gyászba borult, egy darabig leveleket próbált írogatni Christophernek, de a fiú címét már nem merte megkérdezni Bentől. Egy alkalommal annyira elkeserítette a magány, hogy megszökött Christopher után. Vagyis elgyalogolt a vasútállomásig, és megpróbált jegyet váltani Londonba, hiszen hol másutt kereshetné Christophert, ha nem ott. Azonban összes vagyona egy shilling és kilenc pennyre rúgott, és az állomásfőnök, aki ismerte, bevitte olajlámpától meg a kályhában égő fekete vasúti széntől bűzlő irodájába, zománcbögréből megitatta teával, aztán hazakísérte. Ben dolgozott, észre sem vette a kislány eltűnését. Emma pedig ezután felhagyott Christopher keresésével.

Amikor Emma tizenhárom éves volt, Bennek kétéves tanári ösztöndíjat ajánlottak a texasi egyetemen, s ő tekintet nélkül Emmára, percnyi habozás nélkül elfogadta az ajánlatot. Amikor felvetődött a kérdés, hogy mi lesz a lányával, Ben magától értetődőn közölte, hogy magával viszi Texasba, ám valaki – vélhetőleg Marcus Bernstein – meggyőzte Bent, hogy Emmának jobb lesz, ha elválnak egymástól, és a leánykát Svájcba küldték, intézetbe. Három évig maradt Lausanne-ban, közben egyszer sem látogatott haza Angliába, majd Firenzébe került egy évre, ahol olaszul tanult, és a reneszánsz művészetet tanulmányozta. Ez idő szerint Ben Japánban volt. Amikor Emma felajánlotta, hogy kiutazik hozzá, Ben táviratban válaszolt:

EGYETLEN PÓTÁGYON GYÖNYÖRŰ GÉSA ALSZIK MIÉRT NEM PRÓBÁLSZ PÁRIZSBAN ÉLNI.

Emma filozofikusan, és mert már tizenhét éves volt, és nemigen lepte meg semmi, élt a javaslattal. Munkát szerzett egy Duprés nevű családnál, akik a St. Germain negyedben laktak egy magas, puritán házban. Az apa az orvosegyetem professzora volt, az anya tanítónő. Emma viselte gondját három jó modorú gyereküknek, angolra és olaszra tanította őket, augusztusban leutazott velük La Baule-ba, a család szerény villájába, és türelmesen várta-várta, mikor tér vissza Ben végleg Angliába. Ben másfél évig maradt Japánban, és amerikai kerülővel indult haza. Egy hónapot töltött New Yorkban, Marcus Bernstein odarepült eléje, és jellemző módon Emma nem magától Bentől, de még csak nem is információi szokásos forrásától, Marcustól értesült a találka okáról, hanem a francia Réalités-ban megjelent hosszú és bőségesen illusztrált cikkből, a virginiai Queenstownban újonnan épült Szépművészeti Múzeumról. A múzeumot egy Kenneth Ryan nevű gazdag virginiai emlékére alapította özvegye, és a megnyitó alkalmával rendezik meg Ben Litton életmű-kiállítását, háború előtt festett tájképeitől legújabb absztrakt alkotásaiig.

Az efféle kiállítás főhajtás a művész előtt, nagy tisztesség, de óhatatlanul arra utal, hogy a festőt mint a művészet Nagy Öregét illeti meg a tisztelet. Emma nézte Ben fényképét – csupa éles vonás, csupa kontraszt, napbarnított bőr, előreugró áll, hófehér haj –, és azon töprengett, vajon apja hogyan fogadja a megtiszteltetést. Egész életében lázadt a konvenciók ellen, el sem lehet képzelni, hogy jámborul megadja magát a Nagy Öregségnek.

– Micsoda férfi! – ámult Madame Duprés, amikor Emma megmutatta a fényképet. – Roppant vonzó ember.

– Igen – sóhajtott Emma. Hiszen épp ez volt mindig is a baj.

Januárban Ben visszatért Londonba, Marcus társaságában, de egyenesen továbbutazott Porthkerrisbe, festeni. Ezt a Marcustól érkezett levél is igazolta. Mihelyt Emma megkapta Marcus levelét, bement Madame Duprés-hez és felmondott. Unszolással, hízelkedéssel, ígérgetéssel próbálták maradásra bírni, de Emma hajlíthatatlan volt. Hat éve jóformán nem is látta az apját. Ideje, hogy újra összeismerkedjenek. Hazamegy Porthkerrisbe, együtt fognak élni.

Végül – mi mást tehettek – elengedték. Emma megvette a repülőjegyet, nekiállt csomagolni, hat év hordalékából kihajigált egyet-mást, a többit rozoga, világlátott bőröndjeibe tömte. Még így sem fért el minden, kénytelen lesz vásárolni egy irdatlan nagy francia piaci kosarat, abba kerülnek majd a máshol elhelyezhetetlen, idomtalan tárgyak.

Szürke és hideg volt a délután két nappal az indulása előtt. Madame Duprés otthon volt, Emma vásárolnivalójára hivatkozva anyjukra hagyta a gyerekeket, és egyedül indult el. Meglepetten tapasztalta, hogy undok, hideg eső szemerkél. A keskeny utca macskaköves járdája vizesen fénylett, a magas, fakó házak némán bezárkóztak a pocsék idő elől, mint megannyi titokzatos arc. A folyón vontatóhajó tülkölt, egy magányos sirály messze fent a párás égen függött, és undokul vijjogott. Porthkerris hirtelen valóságosabbnak tetszett, mint Párizs. Emma annyira régen és annyira erősen elszánta magát a hazatérésre, hogy már-már Porthkerrisben érezte magát.

Ez az utca nem a forgalmas rue St. Germainre vezet, hanem a kikötőhöz. Dagály van, a kikötő csupa szürke tenger és hánykolódó hajó, az északi mólón is túlterjed a szag, az Atlanti-óceánon tarajos hullámok lovagolnak. És csupa-csupa ismerős illat – halszag a piac felől, friss sáfrányos sütemény aromája a péktől –, és sok kis nyári üzlet, lehúzott redőny mögött. A műteremben Ben dolgozik, fázós kezét kesztyűbe bújtatta, palettája színorgia a magas északi ablak keretébe foglalt szürke felhőtorlasz előtt.

Hazamegy. Két nap, és otthon lesz. Arca csuromvizesre ázott, és egyszeriben úgy érezte, egy percet sem bír várni; ez a boldog buzgalom futásra serkentette, és szaladt egész úton a rue St Germain kis fűszerüzlete felé, ahol majd megveszi a kosarat.

Parányi üzlet volt, friss kenyér, fokhagymás kolbász szaga járta át, a mennyezetről mint megannyi fehér gyöngysor, hagymafüzérek lógtak, korsókban állt a bor, amit literszám vásárolnak a helybeli munkások. A kosarak kötélre fűzve csüngtek az ajtó mellett. Emma nem merte kicsomózni, hogy kiválasszon egyet, félt, hogy az egész mindenség a járdára zúdul, hát bement, hogy megkérjen valakit a boltban, segítsen. Csak a szemölcsös arcú, kövér boltosné volt odabent, vevőt szolgált ki, és Emma várt. A vevő szőke fiatalember volt, vizes esőköpenyben. Hosszú cipót vásárolt, meg egy karika falusi vajat. Emma végigmérte, és a háta után legalább is úgy vélte, jóképű lehet.

– Combien? – kérdezte a fiatalember.

A kövér asszony kis ceruzavéggel összeadta, megmondta. A fiatalember a zsebébe nyúlt, fizetett, megfordult, Emmára mosolyodott, és az ajtó felé indult.

Ott azonban megtorpant. Még fogta a kilincset, de lassan visszafordult, hogy még egyszer megnézze Emmát. A lány meglátta a borostyánsárga szempárt, a lassú, hitetlen mosolyt.

Az arc ugyanaz volt, az ismerős kisfiúarc, az ismeretlen férfitest fölött. Porthkerris iménti közeli és erős illúziója után mintha a fiatalember is csak ennek az illúziónak volna része, Emma felajzott képzeletének szüleménye. Nem, nem ő. Nem lehet ő…

– Christo – hallotta meg a tulajdon hangját Emma. A világon ez volt a legtermészetesebb, hogy azon a néven szólítsa, amit valaha egyes-egyedül csak ő használt.

– Egyszerűen el sem hiszem – mondta halkan a fiatalember, aztán ledobta a csomagjait, kitárta karját, Emma a nyakába borult, és a fiatalember víztől fénylő esőkabátjához ölelte.

Két napjuk volt, amit együtt tölthettek. – A bátyám Párizsban van – mondta Emma Madame Duprés-nek, és a jólelkű Madame, aki már amúgy is beletörődött Emma elvesztésébe, elengedte, hogy azt a két napot Christopherrel tölthesse. És ők két napig lassan járták a város utcáit; hidak korlátján könyökölve nézték az alant elhaladó bárkákat, amint a dél és a nap felé tartanak; ültek a híg napsütésben, és kávét ittak a kerek kis vasasztaloknál, és amikor eleredt az eső, a Notre-Dame-ban vagy a Louvre-ban kerestek menedéket, a lépcsőn kuporogtak a szárnyas Niké lábánál, és beszélgettek, állandóan beszélgettek. Annyi volt a kérdeznivalójuk, a mesélnivalójuk. Emma értesült róla, hogy Christopher, többszöri nekiveselkedés után, úgy döntött, színész lesz. Akármennyire ellenezte anyja – aki a Ben Littonnal töltött másfél év után egy életre megelégelte a művésztemperamentumot –, Christopher kitartott az elhatározása mellett, sőt még ösztöndíjat is szerzett a Színművészeti Főiskolára. Két évig dolgozott egy repertoárszínházban, Skóciában, aztán Londonban próbálkozott, mérsékelt sikerrel valamicskét televíziózott, majd meghívta egy ismerőse, akinek az édesanyja St-Tropez-ban háztulajdonos.

– St-Tropez – télen? – fakadt ki Emmából önkéntelenül a kérdés.

– Soha vissza nem térő alkalom. Nyáron eszük ágában sem lett volna meghívni.

– De hát nem volt hideg?

– Meg kellett fagyni. Egy percre el nem állt az eső. A szél kegyetlenül zörgette a zsalukat. Mint valami horrorfilmben.

Januárban visszatért Londonba, felkereste az ügynökét, aki tizenkét havi szerződést ajánlott egy kis repertoártársulatnál, Dél-Angliában. Christopher nem éppen ilyen munkára áhítozott, de ez is jobb a semminél, fogytán a pénze, és nincs messze Londontól. A munka azonban csak március elején kezdődik, hát visszatért Franciaországba, Párizsban kötött ki, és összefutott Emmával. Most szörnyen bosszantja, hogy Emma máris hazamegy Angliába, és a világon mindent megpróbált, hogy eltérítse a szándékától, hogy halassza el az útját, maradjon vele Párizsban. De Emma hajlíthatatlan volt.

– Nem érted. Ezt muszáj megtennem.

– De hiszen az öreg egyáltalán nem is hívott. Az útjában leszel, beleártod magad a szerelmi kalandjaiba.

– Még sose tettem… mármint nem ártottam bele magam. – Emma elnevette magát Christopher duzzogó képe láttán. – Különben sincs értelme, hogy itt maradjak, hiszen a jövő hónapban hazajössz Angliába.

– Bárcsak ne mennék – húzta el az arcát Christopher. – Az a nyomorult kis színház Brookfordban. Megeszi az életem a kéthetenkénti műsorváltozás. Különben is csak két hét múlva kell jelentkeznem. Ha addig itt maradnál Párizsban…

– Nem maradok, Christo.

– Kivehetnénk egy kis padlásszobát. Gondold csak el, milyen isteni mulatság lenne. Vacsorára kenyér és sajt meg rengeteg olcsó vörösbor.

– Nem lehet, Christo.

– Párizs, tavasszal… kék ég és virágok, csupa romantika.

– Még nincs tavasz. Egyelőre tél van.

– Mindig ilyen nehézkes voltál?

Mondhatott, amit akart, Emma nem állt kötélnek, és végül Christopher visszavonulót fújt.

– Hát, jó, ha semmiképpen nem vagy hajlandó velem maradni, kénytelen leszek tökéletes brit módra viselkedni, és kikísérlek a repülőtérre.

– Nagyszerű.

– Tekintsd a legnagyobb áldozatnak. Utálok búcsúzkodni.

Emma is így volt vele. Néha úgy érezte, egész életében mást se tett, csak búcsúzkodott, és már az is könnyeket csalt ki a szeméből, ha meghallotta, amint a vonat kihúz az állomásról. – De ez most nem is igazi búcsú.

– Hogyhogy? – tudakolta a fiú.

– Nem isten hozzád, csak au revoir. Átszálló két „helló!” között.

– Anyám és az apád nem lesznek elragadtatva.

– Nem számít, hogy el lesznek-e ragadtatva – mondta Emma. – Megtaláltuk egymást. Pillanatnyilag csak ez számít.

Fejük fölött elköhinti magát a hangszóró, majd megszólal egy női hang.

– Hölgyeim és uraim. Az Air France 402-es londoni járatára a beszállás megkezdődött.

– Ez nekem szól – mondja Emma.

Elnyomják cigarettájukat, felállnak, összeszedik a csomagokat. Christopher megragadja a vitorlavászon táskát, az áruházi papírszatyrot meg a pukkadásig tömött kosarat. Emma vállára kanyarítja az esőkabátot, viszi a kézitáskáját, a sícipőt és a kalapot.

– Miért nem teszed fel a kalapot? – kérdi Christopher. – Bájos lenne az összkép.

– Lerepülne. Arról nem is szólva, hogy röhejes volna.

Lemennek, átvágnak a fénylő padlón a korlát felé, ahol már sorakoznak az utasok.

– Emma, még ma lemégy Porthkerrisbe?

– Igen, az első vonattal.

– Van pénzed? Mármint angol pénzed?

Erre nem is gondolt.

– Nincs. De nem baj. Majd beváltok valahol egy csekket.

Beállnak a sorba egy brit üzletember mögé, akinél nincs más, csak az útlevele meg egy karcsú irattáska.

– Elnézést, uram – hajol előre Christopher. – Volna szíves segíteni?

A férfi hátrafordul; meglepetésére Christopher arca ott van közvetlenül az orra előtt.

– Végtelenül sajnálom – ölt behízelgően őszinte arckifejezést Christopher –, egy kis kutyaszorítóban vagyunk. A húgom hazautazik Londonba, hat éve nem volt otthon, rengeteg a kézipoggyásza, és még csak most lábadozik egy súlyos műtét után…

Hiszen Ben mondta valamikor, emlékezik Emma, hogy Christopher sosem éri be apró hazugsággal, ha a nagyot el tudja hitetni. A felháborító mese hallatán Emma úgy gondolja, Christopher sikeres színész lesz.

Az üzletembernek nincs más választása:

– Igen, igen, hogyne… – hebegi.

– Végtelenül lekötelez… – A vitorlavászon táska meg a kenyeres szatyor az egyik kezébe, a kosár a másikba, a karcsú irattáska mellé. Emma megsajnálja.

– Csak amíg beszállunk… Igazán nagyon kedves öntől, de az a helyzet, hogy a bátyám nem jön…

Halad a sor, már ők is a korlátnál vannak.

– Isten veled, Emma drágám – mondja Christopher.

– Isten veled, Christo. – Megcsókolják egymást. Egy barna kéz elragadja Emma útlevelét, végigpergeti a lapokat, rányomja a stemplit.

– Isten veled.

Már köztük a korlát, a francia bürokrácia, az előrenyomuló utasok sokasága.

– Isten veled.

Emma szeretné, ha Christopher megvárná, míg biztonságban beszáll, de ő míg istenhozzádot int a kalapját lobogtatva, Christopher már sarkon is fordult, távolodik, a fény megcsillan szőke haján, kezét mélyen bőrkabátja zsebébe dugja.