Gary Chapman

Maradjunk együtt!

Házassági krízisek megoldása

Harmat
Budapest, 2013

This work was first published in the USA
by Northfield Publishing with the title of
Loving Solutions by Gary Chapman.
Copyright © 1988
by the Moody Bible Institute of Chicago.
Translated by permission.

Fordította: Gondáné Kaul Éva

© Harmat Kiadó, 2007
All rights reserved.
Minden jog fenntartva.

ISBN 978-96-3288-180-5

Azoknak a pároknak ajánlom ezt a könyvet,
akik megosztották velem házassági küzdelmeiket.
Hálás vagyok nekik azért az örömért,
hogy elkísérhettem őket
a kapcsolatuk helyreállítása felé vezető úton.

Köszönetnyilvánítás

Nagyon hálás vagyok azoknak a pároknak, akik megengedték nekem, hogy végigkísérjem őket a házasságuk helyreállítása felé vezető úton. Néhány házaspár számára ez különösen hosszú és fájdalmas volt, mások könnyebben és hamarabb találtak megoldást. Azt hiszem, mindnyájuk számára növekedést és felfedezést hozott ez a közös utazás. Nagy megtiszteltetésnek tartom, hogy elkísérhettem őket, és most elmesélhetem a történetüket. Ezért nekik ajánlom ezt a könyvet.

Nagyra becsülöm Tricia Kube segítségét, aki már több mint tizenöt éve az asszisztensem. Tricia nemcsak a kézirattal kapcsolatos számítógépes munkában segített, hanem sok hasznos tanácsot is adott. Jim Vincent, a Northfield Publishing főszerkesztője nagy segítségemre volt a kézirat végső kialakításában.

Mint mindig, ebben a könyvben is szeretnék köszönetet mondani feleségemnek, Karolynnak, aki immár harmincöt éve a feleségem, és akivel együtt találtunk „szerető megoldásokat”. A belőle áradó derű állandó bátorítást jelent számomra.

Bevezetés

Mariával akkor találkoztam először, amikor egy hideg szombat reggelen Chicago külvárosában „A fejlődő házasság felé” címmel tartottam szemináriumot. Egy korábbi alkalommal Remény a külön élőknek: a sérült házasságok gyógyíthatók címmel tartottam előadást ugyanennek a hallgatóságnak, és javasoltam, hogy hasonló című könyvemből adjanak egy-egy példányt külön élő ismerőseiknek. Maria ezt a könyvet tartotta a kezében, amikor odalépett hozzám:

– Kedves dr. Chapman, mikor fog nekem is írni egy könyvet? – kérdezte.

– Ezt hogy érti, Maria?

– Ez a könyv biztosan nagyon hasznos azok számára, akik már külön élnek – mondta –, de nem ad választ a kérdéseimre, mert én még együtt élek a férjemmel. Már tizenhét éve vagyunk házasok, és a vallásos meggyőződésünk miatt egyikünk sem tartja elfogadható megoldásnak a válást. A házasságunk mégis boldogtalan, mert van néhány olyan súlyos problémánk, amit képtelenek vagyunk megoldani. Sokat veszekszünk emiatt, majd kibékülünk, és egy darabig minden jól megy. Ám ez a békesség nem tart sokáig, és a háború kezdődik elölről. Segítségre van szükségünk. Többször voltunk már házassági tanácsadáson, de nem használt. Elolvastunk néhány házassággal kapcsolatos könyvet, de egyik sem foglalkozott a mi problémánkkal. Biztos vagyok benne, hogy rajtunk kívül is vannak olyan párok, akik szeretnék, hogy jobban működjön a házasságuk, de nem tudják, mit tegyenek.

Mariával való beszélgetésem után még három könyvet írtam, de közben állandóan visszhangzott a fejemben az asszony fájdalmas kérdése: „Mikor fog nekem is írni egy könyvet?” Később szem elől vesztettem Mariát, és nem tudom, mi történt vele azóta, hogy találkoztunk. Ha újra látnám, azt mondanám neki: „Ezt a könyvet Önnek írtam.” Ám nemcsak Mariának, hanem minden olyan párnak, akik őszintén vágynak arra, hogy a házasságuk jól működjön, de még nem találtak megoldást a problémáikra.

Több dolog késztetett könyvem megírására. Egyrészt nagyon sok olyan ember fordult már hozzám, akiknek a házasságát – akárcsak Mariáét – komoly problémák veszélyeztették. Ezeket nem lehet egy rövid hétvégi szemináriumon megoldani. A gondok általában nagyon mélyen gyökereznek, hosszú évek óta fennállnak, és ha nem oldják meg őket, előbb-utóbb tönkreteszik a házasságot.

Van még egy oka annak, hogy úgy éreztem, tollat kell ragadnom. Még ma is élénken élnek bennem saját házasságom első éveinek keserves küzdelmei. Mindent helyesen akartam csinálni, mégis úgy éreztem, hogy erőfeszítéseim hiábavalóak, és soha nem tudok igazán meghitt kapcsolatot kialakítani azzal a személlyel, akit elvettem feleségül. Úgy tűnt, képtelen vagyok megbirkózni a feladattal, és nem láttam kiutat reménytelennek érzett helyzetemből. Végül azonban sikerült megoldást találnunk, és azóta olyan közel kerültünk egymáshoz, amiről azelőtt nem is álmodtam, és a sok keserűség ma már csak távoli emlék. Tapasztalataimmal segíteni szeretnék mindazoknak a házaspároknak, akik hajlandók küzdeni a házasságukért.

Tanácsadói szolgálatom huszonöt éve alatt számtalan olyan személlyel találkoztam, akinek alkoholizmussal, szóbeli és fizikai bántalmazással, hűtlenséggel vagy elnyomó házastárssal kell nap mint nap szembenéznie a házasságában. Mások gyermekkori bántalmazások fájdalmas emlékeitől, vagy alacsony önértékeléstől szenvednek. A munkamániás vagy a megbízhatatlan házastárs is sok bánatot okozhat. A házassági tanácsadó akkor örül a legjobban, amikor látja, hogy kliensei elszánják magukat a probléma megoldására, és hajlandók erőfeszítéseket tenni az eredmény érdekében. Hálás feladat végigkísérni őket a házasság helyreállításának útján. Az évek során meggyőződésemmé vált, hogy ezeket a sikereket másokkal is meg kell osztanom, hogy minél több embernek bátorítást nyújtsanak.

A neveket és egyéb részleteket megváltoztattam, de a következő oldalakon leírt esetek valódi emberek életét mutatják be, akik működőképes megoldást találtak problémáikra.

Minden fejezetet egy-egy problémának szentelek. Először meghatározom a jellegzetességeit és a természetét – ahol lehetséges, merítek a társadalmi és pszichológiai kutatások eredményeiből. Az erkölcsi kérdésekben a zsidó-keresztény irányelveket követem. Feltett szándékom, hogy olyan gyakorlati javaslatokkal szolgáljak, amelyek segítségével pozitív változások előmozdítói lehetünk a házasságunkban. Természetesen nem garantálhatom a sikert, de mindenképpen jóleső érzés tölthet el minket, hogy minden tőlünk telhetőt megtettünk házassági problémáink megoldása érdekében. Őszintén kívánom mindenkinek, hogy az erőfeszítéseit siker koronázza.

Ezt a könyvet valóban Önnek írtam, kedves Maria.

Első fejezet
Segélykiáltások

Betsy gyönyörű fiatal nő volt. Szülei a helyi közösség köztiszteletben álló tagjai voltak, és lányuk élete maga volt a megtestesült siker. Legalábbis ez volt a látszat. Amikor az irodámban beszélgetni kezdtünk, mégis könnyek áztatták szép arcát.

– Már hat éve vagyunk házasok – mondta. – Mindenki azt hiszi, hogy tökéletes a házasságunk. De az az igazság, hogy még egyszer sem került sor szexuális együttlétre köztünk. Az fáj a legjobban, hogy a férjemet ez nem zavarja. A könyvekben arról olvasok, hogy a férfiak számára mennyire fontos a szex, de ezt egyáltalán nem tapasztalom rajta. Úgy tűnik, őt ez nem érdekli. Eleinte nem aggódtam, mert úgy gondoltam, hogy majd idővel megváltozik, de már elvesztettem a reményt. Szeretnék intim kapcsolatban élni a férjemmel, és nem akarom őt elhagyni. De fogalmam sincs, mit tegyek. Néhányszor beszéltünk erről, és ő próbált meggyőzni, hogy ne aggódjak emiatt, de én nem tudok ebbe beletörődni. Ez így nincs rendjén. Valami baj van, de nem tudom, mit tehetnék.

A szexuális intimitás iránti betöltetlen vágy az elutasítottság érzéséhez vezet.

Nem Betsy az egyetlen, akinek a házasságában komoly problémák vannak. A tünetek sokfélék lehetnek, de tény, hogy párok ezrei küzdenek súlyos gondokkal a házasságukban. Sokan akár könyvet írhatnának „Hogyan legyünk boldogtalanok a házasságunkban?” címmel. Mindannyian nagy reményekkel álltak az oltár elé, és boldog házasságról álmodoztak. Sokan, akik elégedett és örömteli életet éltek az esküvő előtt, arra számítottak, hogy az „igen” kimondása után életük még jobban kiteljesedik majd. Mások viszont súlyos családi örökséget vittek magukkal, és a házasságtól várták, hogy értelmet és boldogságot vigyen az életükbe. Minden ifjú férj és feleség azt várja, hogy házasságkötés után az élete jobb legyen, mint előtte volt.

A lefelé vezető út

Ehelyett azonban sokat azt tapasztalják, hogy az esküvő érzelmi magaslatai óta az út folyamatosan lejt. Időnként jön néhány örömteli kapaszkodó, és néha ígéretes kilátás tárul a szemük elé, ám ez később délibábnak bizonyul, és a házasság útja továbbra is lefelé halad. Az ilyen párok már régóta a fájdalom, az üresség és a csalódottság völgyében élnek.

Sokan úgy vélik, hogy az életre szóló boldogtalanságtól csak a válás mentheti meg őket. Túlélési technikaként folyamodnak a váláshoz, és a legtöbben abban bíznak, hogy az életük egyszer majd rendbe jön valaki másnak az oldalán. Sok házaspár fontolgatja a válás lehetőségét, de még nem szánta el magát erre a lépésre. A következő fejezetben részletesebben szólok a válásról, most csupán annyit szeretnék megjegyezni, hogy nagyon kevesen találják meg a remélt boldogságot egy újabb házasságban, vagy egyedülállóként. Legtöbben arról számolnak be, hogy a második házasságukban ugyanaz a folyamat zajlott le, mint az elsőben. Az egyetlen különbség csupán az, hogy másodszor hamarabb jutottak el a teljes kétségbeesés állapotába.

Sok házaspár elveti a válás lehetőségét, és együtt maradnak, de boldogtalannak érzik magukat. Egyesek vallásos meggyőződésük miatt nem hajlandók ezt a megoldást választani. Mások a gyermekek miatt akarják megtartani a házasságot, vagy elég örömteli pillanatot és támaszt találnak a közös életükben, és ez ébren tartja bennük a reményt, hogy rendbe jöhet még a házasságuk.

Ezek a férjek és feleségek őszintén remélik, hogy a dolgok majd jobbra fordulnak. Úgy érzik, hogy már sokszor próbálták megoldani azokat a problémákat, amelyek a házasságukat fenyegetik. Az eredmények azonban kiábrándítóak voltak, és a házassági tanácsadás sem járt sikerrel. A házassággal foglalkozó könyveket egyedül olvassák, és azt kívánják, bárcsak a másik megfogadná a szerző tanácsait, és megváltozna. Egyesek szelíden próbálnak a házastársuk lelkére hatni, de elutasítással és hallgatással találják szembe magukat. Mások nem tudnak uralkodni fájdalmukon és csalódottságukon, ezért indulatos kiabálással fejezik ki kétségbeesésüket. Hangos segélykiáltásuk azonban ellentámadást vagy visszautasítást vált ki.

Nem apró gondokról van szó, amelyeket meg lehet oldani egy kedélyes beszélgetéssel, vagy néhány kegyes közhellyel. Ezek a problémák rákos betegségként ássák alá a házasság életerejét. Másmás területen támadják meg a házasságot, ám a fájdalom intenzitása közös bennük. Hadd hívjam meg most Önöket tanácsadói irodám zárt ajtaja mögé. Hallgassák meg azokat a férjeket és feleségeket, akik őszintén feltárták előttem problémáikat. Sok esetben nem én voltam az első, akinek elmondták fájdalmas történetüket. Segélykiáltásukat hallgatva mindenki betekintést nyerhet abba, hogy milyen problémákkal fogunk ebben a könyvben foglalkozni.

Pár-bajok

Raphaellel a gyönyörű, napos Dél-Kaliforniában találkoztam. Maga volt a megtestesült egészség, és biztos voltam abban, hogy barnára sült testén és jóképű arcán sok nő szeme megakad. Raphael azonban nem futott a nők után. Szerette a feleségét, Joannát, akivel már tizenöt éve házasok voltak. A főiskolán ismerkedtek meg, és házasságuk első éveiben valóban boldogok voltak. Néhány év óta azonban egyre nőtt köztük a távolság.

Raphael (a neveket természetesen megváltoztattam) megpróbálta tisztázni az érzéseit Joannával, aki azonban elzárkózott a beszélgetés elől. Ám egy napon megeredt a nyelve, és bevallotta Raphaelnek, hogy két éve viszonya van egy kollégájával.

– Sajnálom – szipogta Joanna. – Tényleg nagyon sajnálom. Eddig azért nem mondtam el, mert nem akartam neked fájdalmat okozni. Az illető nemrégen New Yorkba költözött, és nem akarja folytatni a kapcsolatunkat. Úgy érzem, hogy megszakad a szívem, de tudom, hogy egyszer túlteszem magam rajta.

Joannának fájt a másik férfi elvesztése, ám leginkább azt sajnálta, hogy Raphaelnek fájdalmat okozott. Nem akarta elveszíteni a férjét, mert tudta, mennyire szereti őt. Néha lelkiismeret-furdalás gyötörte, máskor viszont úgy érezte, hogy ha még egyszer hasonló helyzetbe kerülne, ugyanígy cselekedne.

Raphael teljesen összetört, de legalább megtudta, hogy mi okozta házasságuk elhidegülését. Talán hajlandó lenne megbocsátani, és helyreállítani a kapcsolatukat, ha Joanna is ezt akarná. Egy gondolat azonban nagyon zavarta. Még a házasságuk elején történt egy hasonló eset. Bár Joanna akkor nem ment ilyen messzire, de érzelmileg erősen kötődött egy másik férfihez, akivel teniszezés közben ismerkedett meg. Ő maga számolt be erről Raphaelnek. A kapcsolat rövid életű volt; Raphael megbocsátott a feleségének, és a sebek begyógyultak. Most azonban felmerült Raphaelben a gyanú: Lehet, hogy ez már többször is megtörtént, csak nem tudok róla? És mi garantálja, hogy többé nem fog megismétlődni?

Raphaelt időnként valósággal elárasztja a keserűség, a fájdalom, a harag és az aggodalom. A történtek ellenére szereti Joannát, és nem akar elválni tőle. Ugyanakkor aggasztja, hogy mindez újra megtörténhet. A hűtlen házastárs által okozott fájdalmak olyanok, mint egy gyógyíthatatlan fertőzés.

Barbara férje alkoholista. Már a házasságuk előtt is iszogatott, de miután összeházasodtak, az ivás egyre jobban kitöltötte az életét, és tíz év alatt tönkretette a házasságukat. A részeg férj látványa már önmagában is kiábrándító, de mindezt még elviselhetetlenebbé teszi az a sok sértés, amelyet férje az alkohol hatása alatt vág a fejéhez. A helyzetet tovább nehezíti, hogy férje az italozás miatt rendszeresen elveszíti a munkáját. Egy új állás általában izgalommal tölti el a férfit, és fogadkozik, hogy ez alkalommal sikerülni fog. Ám a fellángolás rövid ideig tart, hamarosan újra inni kezd, és munka nélkül marad. Ezután következik a tivornyák időszaka, melyet egy önmegtartóztató periódus követ, majd újra kezdődik az álláskeresés.

Barbara mélyen vallásos, nem tartja megoldásnak a válást. Már többször próbált beszélni a férjével erről a problémáról. Amikor a férfi nem iszik, nagyon sajnálja a történteket, és megígéri, hogy legközelebb fékezi magát. Legutóbb is ezt ígérte.

– Most már tényleg nem tudom, mit tegyek – mondta Barbara. – Úgy érzem, hogy a szeretet lassan elhal bennem, és átveszi a helyét a szánalom és a harag. Tisztelni és szeretni akarom a férjemet. Szeretnék segíteni neki, de nem tudom, hogyan.

Nagyon sokan élnek át hasonló csalódást, miután éveket éltek le egy alkoholista házastárs mellett.

Daniel nagyszerű üzletember. Iowában él és sertéstenyésztéssel foglalkozik. – Ha az üzleti sikerektől és az anyagi jóléttől függene a jó házasság, akkor mi nagyon boldogok lennénk – jelentette ki. – Erős embernek tartom magam, akit nem lehet könnyen elintézni, de a feleségem állandó zsörtölődése tönkretesz. Mások véleményét lerázom magamról, mint kutya a vizet, de amikor a feleségem kritizál és lekicsinylő megjegyzéseket tesz, úgy érzem, mintha tőrt döfnének a szívembe. Nagyon sötéten lát mindent, nemcsak engem szid állandóan, hanem mindenkibe beleköt. Az egész világgal baja van, szinte mindig depressziós. Mintha mindenkit le akarna húzni magához. Nyomorúságosnak látja az életet, és azt szeretné, hogy az enyém is az legyen. Azon kapom magam, hogy nem szeretek otthon lenni, és kerülöm a társaságát, pedig tudom, hogy nem ez a megoldás. Ez a helyzet a szexuális életünkre is rossz hatással van. Nem akarom elhagyni a feleségemet. Tudom, hogy segítségre van szüksége, de fogalmam sincs, hogyan segíthetnék neki.

Érzelmileg igen megterhelő egy depressziós házastárssal együtt élni. Ha a társunk semminek sem tud örülni, és mindent sötéten lát, egy idő után mi is úgy érezzük, mintha az életerőnk elszállna.

Nem könnyebb annak az élete sem, aki uralkodó természetű házastárs mellett él. Jodie-val azóta nem találkoztam, hogy elvégeztük a középiskolát. Főiskola után férjhez ment, és másik államba költözött. Nagyon megörültem, amikor megláttam az egyik házasságszemináriumon. Ám ahogy beszélgetni kezdtünk, egyre szomorúbban hallgattam huszonhét éves házassága fájdalmas történetét. Megtudtam, hogy férje szorgalmas és sikeres ember volt a hivatásában, ám a feleségének nem tudta megadni azt, amire vágyott. Jodie olyan házasságról álmodott, amelyben gondolataikat, érzéseiket és vágyaikat megoszthatják egymással, és együtt néznek szembe az élet kihívásaival. Férje azonban – apjához hasonlóan – rendkívül domináns személyiség volt.

– Olyan szigorúan fogja a pénzt, mintha ő őrizné a Nemzeti Bankot – panaszkodott Jodie. – Minden fillérért könyörögnöm kell. Amikor hazajövök, mindig tudni akarja, hol voltam, és mit csináltam. Képes az autóm kilométeróráját ellenőrizni, hogy igazat mondtam-e. Soha nem adtam neki okot a gyanakvásra, mégis úgy viselkedik, mintha rám akarná bizonyítani, hogy viszonyom van valakivel. Mindig az övé az utolsó szó. A társasági életünk szinte a nullával egyenlő, mert senkivel nem tud kijönni. Azt mondta a gyerekeinknek, hogy csak akkor támogatja a továbbtanulásukat, ha arra az egyetemre mennek, ahova ő akarja. Úgy érzem magam, mint egy kalitkába zárt madár. Vagy egy aranyhörcsög – mert szárnyaim már nincsenek. Nem akarok elválni, de már nem bírom sokáig ezt a nyomást.

Jodie uralkodó természetű férje mellett úgy érzi magát, mint akit börtönbe zártak.

És ott van Mitzi. Napszemüvegben és hosszú ujjú blúzban ült az irodámban. Kint fényesen sütött a nap. A napszemüveget nem is furcsálltam, de június közepén senki sem hord hosszú ujjú blúzt ÉszakKarolinában. Mikor levette a szemüvegét, azonnal láttam, hogy bántalmazták. Szeme alatt fekete véraláfutás éktelenkedett, és később láttam, hogy mindkét karja tele volt kék-zöld foltokkal, melyek feldühödött férjétől származtak.

– Dr. Chapman, segítségre van szükségem – mondta. – A férjem teljesen elvesztette az önuralmát. Többször megütött a telefonnal, és hozzám vágott egy kólásüveget. Nem tudok így élni – mondta.

– Máskor is előfordult ilyesmi? – kérdeztem. A válasz nem lepett meg.

– Igen, már többször előfordult, hogy megütött, de eddig még nem mondtam el senkinek. Mindig bocsánatot kér, és megígéri, hogy többé nem emel rám kezet. Szeretnék hinni neki, de hiába. A mostani eset volt a legrosszabb, és tudom, hogy többet már nem tudok elviselni. Nem lett volna szabad ilyen sokáig tűrnöm. Segítségre van szükségem, hogy eldöntsem, mit tegyek.

Mitzi felismerte, hogy a testi bántalmazás egyre súlyosabb formát ölt, s ha így megy tovább, akár bele is halhat.

Egy elkeseredett asszony

Gyönyörű idő volt Birminghamben, és nagyszerűen éreztem magam – egészen addig, amíg nem találkoztam Robbie-val. Látszott rajta, hogy össze van törve. Könnyek között mondta el, mi bántja. – Nemrég tudtam meg, hogy a férjem szexuálisan zaklatta mindkét lányunkat. Az egyik most tizenhat éves, a másik pedig tizennyolc.

– A férje megpróbált kapcsolatba lépni magával azóta? – kérdeztem.

– Igen, többször hívott, de csak egyszer beszéltem vele. Beismeri, hogy rosszat tett, és nagyon sajnálja, hogy nem tudja meg nem történtté tenni. Teljesen össze vagyok zavarodva, Dr. Chapman.

Alig van visszataszítóbb és fájdalmasabb dolog annál, mint amikor valaki rádöbben, hogy a házastársa szexuálisan bántalmazza a gyermekeit.

S végül ismerkedjünk meg Elaine-nel. Egyedül jött az irodámba, férje nem akarta elkísérni. – Szégyellt eljönni – mondta Elaine. – Múlt héten elveszítette az állását, mert verekedésbe keveredett az egyik munkatársával.

Az elmúlt tíz évben egyetlen állását sem tudta megtartani másfél évnél tovább. Nem mindig kerül sor tettlegességre, ám előbb-utóbb mindig gondja támad a munkájával vagy a munkatársaival. Általában magyarázat nélkül hagyja ott a munkahelyét. Ilyenkor a munkáltató felhívja Elaine-t, és magyarázatot kér a történtekre. Elaine szokta közölni a céggel, hogy a férje kilépett, és ne várják többé. A férfi ezután hetekig, néha hónapokig nem dolgozik, későn kel, tévét néz, és a közeli edzőterembe jár kikapcsolódni.

Elaine a házasságuk tíz éve alatt mindig teljes állásban dolgozott, kivéve azt a rövid időszakot, amikor két gyermekük született. Amikor a férjének van munkája, segít a számlák fizetésében, máskor viszont Elaine-nek kell megkeresni a család megélhetéséhez nélkülözhetetlen pénzt. Elaine könnyek között mondta: – Dr. Chapman, nem tudom, meddig bírom még.

A felelőtlen házastárs, aki nem veszi ki a részét a családi feladatokból, aránytalanul nagy terhet ró családtagjaira.

Keressünk szerető megoldásokat

A házassági tanácsadó irodájában gyakran hangzanak el a fentiekhez hasonló történetek. Ha körülnézünk a környezetünkben, lépten-nyomon olyan családokba ütközünk, melynek tagjai ilyen és hasonló problémáktól szenvednek. Ezekre a nehézségekre nincs azonnal ható gyógyír, és az idő sem jelent megoldást. A nyomasztó terhek gyakran minden reménysugarat elnyomnak. Ebben a könyvben arról szeretnék beszélni, hogyan viselkedjünk a hűtlen, alkoholista, uralkodó, felelőtlen házastárssal, illetve azzal, aki szóban, tettlegesen vagy szexuálisan bántalmaz minket vagy gyermekeinket. (A szexuális bántalmazás témájával a 12. fejezetben foglalkozunk részletesebben.) Ám még ezekre a problémákra is van megoldás. A házasság újjáéledhet, és a megromlott kapcsolatok rendbe hozhatók.

Nem ringatom magam abba az illúzióba, hogy létezne olyan mágikus recept, amely minden házasságot képes meggyógyítani. A tanácsadásban szerzett tapasztalataim azonban azt mutatják, hogy a bajba jutott házasságok számára is van remény.

Meggyőződésem, hogy minden problémás kapcsolaton lehet segíteni, ha a felek – vagy legalább az egyikük – hajlandóak olyan pozitív lépéseket tenni, amelyek megváltoztatják a házasság érzelmi klímáját. A megváltozott légkörben előbb-utóbb választ találnak a problémáikra. A megoldás sok esetben nem csupán a házaspárok igyekezetén múlik, hanem a lakóhelyükön található vallási és terápiás lehetőségeken is. Van tehát remény arra, hogy tartós megoldást találjunk.

Ebben a könyvben a fent vázolt problémák természetét vesszük nagyító alá, és felvázoljuk a gyógyulás felé vezető utat. Arra szeretném olvasóimat bátorítani, hogy induljanak el ezen az úton, és ne hagyják, hogy házasságuk egyre mélyebbre süllyedjen a boldogtalanságban. Ám mielőtt ebbe belefognánk, vessünk egy pillantást a napjainkban egyre népszerűbb lehetőségre, amelyet sokan a házassági problémák egyetlen lehetséges megoldásának tartanak – ez pedig a válás, mint menekülési útvonal.

Kiadja a Harmat Kiadó
1114 Budapest, Bukarest u. 3.
Tel/fax: 466-9896

Örömmel vennénk,
ha megírná véleményét könyvünkről
E-mail: harmat@harmat.hu
Internet: www.harmat.hu

Borító: Lente István
Felelős szerkesztő: Lehoczky Tünde
Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

ISBN 978-96-3288-180-5

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache Licence v2.0

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu