Elizabeth Lesser

Lehetőség egy teljesebb életre

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Elizabeth Lesser / Broken Open

How Difficult Tmes Can Help Us Grow

Fordította

Béresi Csilla

Szerkesztette

Molnár Eszter

Copyright © Elizabeth Lesser, 2004

Hungarian translation © Béresi Csilla, 2014

Hungarian edition © Neemtree Corporation AG, 2014

Cover design © Neemtree Corporation AG, 2014

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

ISBN 978-963-529-255-4 (EPUB)

ISBN 978-963-529-256-1 (MOBI)

Elektronikus verzió

KEDVES OLVASÓ!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt.

Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András
alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Férjemnek, Tomnak

ELŐSZÓ

És eljött az idő, amikor szoros bimbóban maradni fájdalmasabb kockázatot jelentett, mint virággá fesleni.

ANAÏS NIN

Évekkel ezelőtt elvetődtem Jeruzsálem városába, ahol az évszázadok kövekbe rétegződnek, és az ezekbe a rétegekbe vágott utcák ötletszerű rendben kanyarogva osztják fel vagy kötik össze a város negyedeit, piacait, mecseteit, templomait és imaházait. Egy reggel egyedül ültem ebben a széttöredezett városban, egy roskadozó fal mentén, az Olajfák hegyének lábánál. Napomat az a fajta elszántság jellemezte, amelyet a határozott célokat és teendőket maguk elé tűzők sugároznak. Zarándokok tolongtak a szent város kapuinál. Férfiak és nők siettek munkába vagy a piacra; gyerekek futottak mellettük, mert kezdődött a tanítás. Nekem azonban nem volt hová mennem.

A turistacsoport, amelyikkel együtt utaztam, korán reggel kelt, hogy megtekintse az aznapra betervezett látnivalókat. Nem mentem velük. Nem tudtam tovább tartani a látszatot, hogy részt veszek kalandjukban: nem azért voltam itt, hogy felkeressem a szent helyeket, végigjárjam a Keresztút stációit, a Siratófalnál zokogjak vagy elkántáljam Allah Kilencvenkilenc Nevét. Nem, az elől a döntés elől menekültem ide, ami otthon várt rám. Azért keveredtem Jeruzsálembe, mert barátom, az idegenvezető annyira aggódott értem, hogy kifizette helyettem a részvételi díjat. Én azonban olyan zaklatott voltam, hogy úgyszólván csak fél lábbal voltam jelen itt, a világ másik felén, egy városban, amely ugyanolyan zűrös volt, mint jómagam. Itt voltam ugyan, lélekben azonban nem hagytam el New Yorkot – ott rostokoltam riadtan és zavarodottan házasságom romjai között.

A fallal körülkerített Óvárosban bolyongva ódon sikátorhoz értem; kegytárgyakat árultak itt a keresztény zarándokok számára. Máskor távol tartom magam az effélétől. A hímzett mondások vagy a Szűz Mária képével ékeskedő kávésbögrék nem értek többet a szememben, mint a bolhapiacokon kapható, bársonyra festett Elvis-portrék. Csakhogy most segítségre volt szükségem. Segítségre és ösztönzésre, akár még egy kávésbögre vagy hímzett párna formájában is, netalán Elvistől magától.

Megtetszett az egyik sötétbe burkolózó boltocska, bementem hát.A padlót különböző perzsaszőnyegek borították. A falakon kisméretű festmények függtek; némelyik szenteket és prófétákat ábrázolt, mások hegyeket és virágokat. Csak nem egy galériába keveredtem? Vagy szőnyegüzletbe? Ajándékboltba? Nem tudtam volna megmondani. A hosszú helyiség végében két arab ült fehér kaftánban, teát ittak egy alacsony asztalnál. Az egyik hajlott hátú öreg volt, a másik, talán a fia, titokzatos külsejű figura a csillogó szemével és hosszú, fekete hajával, amely olyan volt, mint egy telivér paripa sörénye. Egy idő után a fiú letette a teáját, és előrejött, hogy üdvözöljön. Tekintetét rám függesztette, mintha ki akarná találni a gondolataimat (avagy megbecsülni erszényem tartalmát), és tökéletes angolsággal azt mondta:

– Jöjjön, ez a kép bizonyára tetszeni fog magának.

Kézen fogott, és a szőnyegek halmai között az üzlet végébe vezetett, az apja elé.

Az öreg felállt, és hozzám csoszogott. Jobbját a szívére helyezte, és meghajolt a hagyományos iszlám köszöntés szerint.

– Nézze – mondta, miközben a falon függő kis képre mutatott, s egy öregapó kedvességével érintette meg a karomat. – Látja azt a rózsát? – kérdezte, és a festmény felé fordított.

Sötét fakeretében egy rózsabimbó ragyogott felém éteri tisztasággal, halvány szirmai szorosan egymásra fonódtak. A virág alatt a következő felirat volt olvasható:

És eljött az idő, amikor szoros bimbóban maradni fájdalmasabbkockázatot jelentett, mint virággá fesleni.

Nem várt könnyek égették szememet, miközben ezeket a szavakat olvastam. A két arab körülöttem körözött, inkább testőrök, mint kereskedők módjára. Félrefordultam, hogy elrejtsem előlük könnyeimet a félhomályban. Attól féltem, hogy ha az öreg egy szikrányival is több kedvességet tanúsít irányomban, eltörik a mécses egy idegen üzletben, mérföldekre az otthonomtól.

– Mi bántja? – kérdezte a hosszú hajú ifjú.

– Semmi – feleltem. – Az égvilágon semmi.

– De igen, valami bántja. Szenved – erősködött az arab.

– Miből gondolja? – kérdeztem gyanakodva, mégis kíváncsian.

Vajon csak rá akart szedni, hogy megvegyem a festményt, vagy ennyire lerítt rólam a szívfájdalmam? Úgy éreztem, ez a hosszú hajú fiatalember a vesémbe lát, és mindent tud a házasságomról, két kisfiamról meg arról az őrült kuszaságról, amivé a férjemmel a közös életünket változtattuk.

– Miből gondolja? – kérdeztem meg újra.

A boltosokra néztem, azok meg vissza rám. Csöndben álltunk ott egy darabig, aztán a hosszú hajú újra azt mondta:

– Maga szenved. Tudja miért?

– Nem. Miért? – kérdeztem, noha pontosan tudtam a választ.

– Mert fél.

– Mitől félnék?

– Önmagától – veregette meg a szíve táját az ifjú. – Fél az igazi érzelmektől. Fél attól, hogy valóban azt akarja, amire annyira vágyik. Miért, mit akar?

– A festményre gondol? Azt hiszi, hogy erre van szükségem? – kérdeztem hirtelen összezavarodva. Alig vártam, hogy kikerüljek innen, el a szőnyegek szagától és ennek az idegennek az éleslátásától. – Nem, nem veszem meg a festményt – tettem még hozzá, és megindultam az ajtó felé.

A fiatalember kikísért a bejáratig. Ott megállt előttem, megfogta a kezem, és a szívemre helyezte.

– Nem a festményről beszéltem, hanem arról, amit kifejez – mondta kedvesen. – Úgy értettem, hogy a maga szíve is virág. Hagyja, hogy kinyíljon. Amit igazán akar, az a szíve mélyén várja. Eljött az ideje. Allah áldása kísérje.

Ezzel visszasiklott a bolt sötétjébe. Kinyitottam az ajtót, és kiléptem a nappal nyüzsgésébe, hogy a kanyargós sikátorokon keresztül visszataláljak a szállodámba. A szobámban azután – noha dél volt, és 32 fok – megfürödtem.

A kádban ejtőzve a festmény felirata járt a fejemben. Az a hosszú hajú arab valamiképpen belém látott, és nevén nevezte, mi az oka szenvedésemnek. Olyan voltam, mint egy rózsabimbó, feszes és feszült,s rettegtem attól, hogy virággá nyíljak. Holott igenis eljött az ideje. Még ha mindent kockára tettem is e kivirágzással, az idegennek igaza volt: elérkezett az idő, hogy kiderítsem, mi az, amit igazából akarok – én, és nem a férjem, nem a gyermekeim, nem, amit a szüleim helyesnek találnak, vagy amit a társadalom üdvösnek ítél. Ideje volt merészen kilépni az élet teljességébe, felvállalva annak minden veszélyét és ígéretét. A bimbólét a halállal lett volna egyenértékű. Eljött az idő, hogy virágba boruljak.

BEVEZETÉS

Milyen furcsa, hogy az élet maga a változás, az emberi természet mégis ellenáll ennek! Mennyire ironikus, hogy a nehézségek éppenséggel nem összeroppantanak, hanem megnyitnak bennünket, és elősegítik, hogy kivirágozzunk, kibontakoztatva a bennünk rejlő lehetőségeket! Ez a könyv az ilyen nehézségeket veszi számba. Átváltozásról, átalakulásról szóló történetek gyűjteménye, amelyeket önnön életemből vagy barátaim, családtagjaim tapasztalataiból és mindazoknak a bátor embereknek a beszámolóiból merítettem, akik részt vettek csoportfoglalkozásaimon. Azért osztom meg önökkel ezeket a személyes élményeket, mert tudom, hogy egyetlen emberi győzelem is magában rejti az összes többi csíráját. Bárhol tartanak is az életúton, minden bizonnyal találnak olyan történetet ebben a kötetben, amely erőt és ösztönzést ad önöknek.

Talán az átalakulás elején járnak, és csupán bizonytalan nyugtalanságot éreznek, amely valami új felé taszigálja önöket. De az is lehet, hogy a változás teljes virágjában állnak; hogy egykori életüknek vége, és nem tudják, hogyan tovább. Vagy épp most vannak túl a nehéz időkön, most léptek ki a vadonból, hogy szétnézzenek, kifújják magukat, és felmérjék, merre tartanak. Talán ismét tudatára ébredtek a nyilvánvaló, mégis meghökkentő ténynek, hogy semmi sem marad sokáig ugyanaz; hogy minden mulandó és illékony körülöttünk: a sejtjeink, a kapcsolataink, a gyermekeink, a munkánk, a városok, a nemzetek, még a föld is a lábunk alatt. E dinamikus rendszereket egytől egyig a változás lehelete hatja át, ez élteti.

Több mint huszonöt éve vezetek csoportfoglalkozásokat, amelyeknek tárgya a változás és átalakulás. Tanúja voltam, miként választják egyesek a fejlődést a félelem helyett, miközben életük egyik legnehezebb átmeneti idejét élik. Megtapasztaltam, hogy igenis lehet nyitott szívvel, optimistán fogadni a való élet kihívásait – mi több, akár bölcs derűvel is. Ezt a munkát az Omega Intézet keretei között folytattam, e meditációs és konferenciaközpontot 1977-ben alapítottuk. Az évek során az Omega az amerikai felnőttoktatás egyik legjelentősebb központjává nőtte ki magát; több mint húszezer vendéget fogadunk évente. Sokan azért jönnek campusunkra, hogy az orvoslás és gyógyulás különféle módszereit tanulmányozzák. Mások meditációs és önfejlesztő foglalkozásokon vesznek részt. Mindenkinek az a célja, hogy hasonló gondolkozású társakra találjon. Jómagam oázishoz szoktam hasonlítani az Omegát, olyan pihenőhelyhez, ahol az utazók felfrissülnek, tanulnak és közben elmondják történeteiket.

Az emberi lét hivatásos megfigyelőjeként sokat profitáltam az itt töltött évekből. Ez a hely bővelkedik történetekben. Az ide érkezők felhagynak a látszattal, és terheiket letéve megosztják egymással, mit is jelent valójában embernek lenni. E kötet történetei átlagemberekről szólnak, akik önszántukból vagy különböző sorscsapások hatására úgy döntöttek, hogy bátran felvállalják ember mivoltuk teljességét. Arra tanítanak, hogyan győzhetjük le félelmeinket, és miként kockáztathatunk. Egyszóval nehéz időkről, az átmenet zökkenőiről meg persze a virágba boruló bimbókról regélnek.

Amikor ennek a könyvnek az írásába fogtam, azt gondoltam, elég lesz futólag érinteni saját viselt dolgaimat, és elejteni pár személyes megjegyzést, mindenekelőtt a kivirágzásról, arról az időszakról, amelyik a nehéz időket és az átmeneti életszakaszok viharait követi. Arra készültem, hogy a lélek sötét éjszakáját boncolgatva mindenekelőtt a másokét veszem vizsgálat alá, vagy épp a régi idők hőseiről emlékezem meg, akik veszélyes vizeken hajóztak vagy kardot húztak elő a sziklakőből. Hanem a könyv másfele vitt. A változás és átalakulás témáját feszegetve mindenekelőtt azok nyűgöztek le, akik elég bátrak voltak ahhoz, hogy a világ elé tárják a teljes igazságot vándorútjukról. Ha valaki elhallgatta a sötét, ijesztő, szégyenletes részleteket, hamar elvesztettem iránta az érdeklődésemet, vagy ami rosszabb, félrevezetett.

Ezért több mint egyéves kutakodás után félretettem az ősi mítoszokat és az interjúk anyagát, és felvállaltam a rázósabb feladatot, hogy elmondjam a saját történetemet. Idővel felfedeztem, hogy azt érdemes a leginkább elmondani, amiről a legszívesebben mélyen hallgatnék: életemnek azokat az epizódjait, amikor megbántottam másokat, amikor megbotlottam és elbuktam. Csak úgy tudtam megnyílni egy őszintébb és nagyvonalúbb élet számára, hogy hátranéztem, és megláttam a saját árnyékomat. E kötet lapjait tehát egyaránt átszövi a fény és az árnyék, a sötétség és a világosság, a bánat és az öröm. Mivel nem haladok időrendben, az olvasó kedvéért előbb röviden összefoglalom a „teljes katasztrófát” (ahogy Zorba, a görög határozza meg az élet lényegét).

Az ötvenes években születtem Amerikában, egy olyan korszakban, amikor nem volt divat a lélek sötét oldala; amikor a tudomány problémamentes létezést ígért, a televízió pedig a kertvárosi tökély képeit sugározta. Jómagam is az egyik ilyen „tökéletes” kertvárosban nőttem fel, Long Islanden. Gyerekfejjel csupán homályosan vettem tudomást arról, hogy a gyommentes pázsit szélén sötét erdő kezdődik. Az iskolai szünetekben ugrókötéllel játszottunk, habár a légógyakorlatokból azt is megtanultuk, hogyan rejtőzzünk el a padok alá atomtámadás idején. Anyám kedvenc magazinjainak borítói virágcsokrokat és hálaadás napi ebédeket örökítettek meg. Időről időre egy Vietnamnak nevezett kis ország képeit is láttam azonban, vagy fotókat az amerikai városokban tüntető négerekről. A tökéletesség máza egyre vékonyabb és vékonyabb lett, ahogy a gyermekkorból kinőve beléptem a serdülőkorba.

Amikor a Beatles először kelt át az Atlanti-óceánon, már vártam őket. Ezután a hatvanas-hetvenes évek kulturális változásai közepette minden lehetséges társuláshoz csatlakoztam: ott voltam Woodstocknál, a háborúellenes demonstrációknál, részt vettem a nőmozgalomban, s a hippikkel együtt vidékre költöztem. Első férjemet akkor ismertem meg, amikor parkot építettünk hajléktalanok számára New York egy elhagyatott telkén. Elsőéves egyetemista voltam, leendő férjem pedig medikus. Akkor költöztünk össze, amikor a hatvanas évek (addigra épp a hetvenesekbe fordultunk) veszíteni kezdtek lendületükből.

Egy meditációs mester tanítványaiként otthagytuk New Yorkot, és Kaliforniába költöztünk, majd évek múltán – párom gyakorlóéveinek végeztével, és tanári diplomával a kezemben – visszaköltöztünk keletre egy spirituális közösségbe. Összeházasodtunk. Szülésznőnek tanultam, és a férjemmel együtt segítettem világra a kommuna újszülötteit. Nekem magamnak is gyerekeim születtek. Kis családunk aztán otthagyta a kommunát, saját házat vásároltunk, és leraktuk a későbbi Omega Intézet alapjait. Életünk egyre bonyolultabbá vált. Olyan kérdések sarjadtak ki szívem rejtett zugaiban – szerelemről és árulásról, szenvedélyről és felelősségről, veszteségről és kételyekről –, amelyek a való élet sötét vadonjába vezettek. Könyvemben épp ennek történetét szándékozom elmondani: azt, hogyan keveredtem ebbe a vadonba, és hogyan jutottam ki onnan.

Aki ember, az óhatatlanul el is téved itt. Egyikünk sem úgy születik, hogy pontosan tudja, hogyan juthat A pontból B-be oly módon, hogy kikerülje a zavarodottság, katasztrófák és tévutak erdejét. Noha ez az erdő sötét és veszélyekkel teli, egyszersmind erőnket is ennek sűrűjében fedezhetjük fel. Valamennyiünknek vannak ismerőseink, akik váltig állítják, hogy a rák, a válás vagy az anyagi csőd volt életük legnagyobb ajándéka; hogy amíg testük és szívük össze nem tört, vagy nyakig nem ültek az adósságban, nem tudták, kik is ők valójában, mit éreznek, és mit akarnak. Mielőtt alászálltak a sötétség mélyére, többet vettek el, mint amennyit adtak, vagy épp érzéketlenek voltak, netalán félelem, vádaskodás vagy önsajnálat töltötte el őket. Akkor nyíltak meg, amikor a legjobban összetörtek, amikor a körülmények térdre kényszerítették és megalázták őket. Később, miután összerakosgatták életük széthullott darabkáit, céltudatosabbak lettek, és addig ismeretlen életöröm színezte mindennapjaikat. Ugyanakkor olyanokról is tudunk, akik nem fordították át önismeretté balszerencséjüket, s bánatuk sem változott át örömmé. Nem, ők megkeseredtek, kötözködővé és cinikussá váltak. Magukba zárkóztak, a fal felé fordultak, és újra elaludtak. Rúmi perzsa költő írja:

A hajnali szellő titkokat suttog.

Ne aludj el újra.

Csak kérned kell, amit igazán akarsz.

Ne aludj el újra.

Oda-vissza járunk, át a küszöbön,

két világ között.

Az ajtó ívelt, szélesre tárt.

Ne aludj el újra.

Nem győzök csodálkozni, milyen nehéz ébren maradnunk válságos időkben. Mit meg nem teszünk, csak hogy megállítsuk a változásokat, amelyek előbb-utóbb mégis erőt vesznek rajtunk. A végén talán megerősödve kerülünk ki a küzdelemből. Első jelentősebb összeomlásom és megnyílásom óta – ez volt a válásom – mások bizalmasává váltam, s tanúja voltam, miként birkóznak meg saját megpróbáltatásukkal. Konstatáltam, hogy a sorscsapások és a kudarcok senkit sem kerülnek el, mintha csak benne lenne embervoltunk munkaköri leírásában. Láttam, hogyan tör össze egyeseket a balsors úgy, hogy soha többé nem állnak talpra. És olyanokat is láttam, akik ádázul ellenszegültek mindenfajta változásnak, és mindörökre félemberek maradtak; a régi életüket megőrizték, de már csak vegetáltak.

Ám olyanok is akadtak, akik másként álltak hozzá az őket sújtó félelmetes változásokhoz vagy fájdalmas veszteségekhez. Főnixfolyamatnak nevezem ezt a fajta harcmodort, a mitikus csodamadár után, aki ébren tud maradni a változás lángjai közepette; feltámad hamvaiból, hogy eleven, megvilágosult lényként szülessen újjá. E folyamatról könyvem második részében beszélek bővebben. Egyelőre elég, ha megértjük, hogy így is lehet, nem muszáj örök álomba merülnünk.

Jómagam mindkét utat megjártam: volt idő, amikor bizony visszaaludtam, hogy így szegüljek szembe a változás sodrával. Máskor azonban ébren maradtam, összetörtem és megnyíltam. Mindkét út nehéz, ám a második egy életre megajándékoz bennünket. Ha ébren tudunk maradni, amikor minden megváltozik körülöttünk, fontos titkok tudói leszünk. Ezek a titkok feltárják előttünk, kik is vagyunk valójában, miben áll az élet lényege, végül pedig, hogy a boldogság és belső béke forrása kiapadhatatlan, máris ott bugyog bennünk, mindig a miénk, mindig megújul.

Éveken át dolgoztam olyanokkal, akik nem akartak újra elaludni. Ők azok, akiket érdekel, mit hoznak a hajnal szellői. Remélik, hogy a feltámadó szél kidagasztja vitorláikat, bátorságra lelnek, s lelki békét és külső célokat kapnak cserébe. Ezeket az embereket súlyos vagy kevésbé súlyos csapások sújtották. Némelyik megbetegedett, akár halálosan is. Mások csupán az életnek nevezett gyógyíthatatlan kórral birkóznak. Akadnak közöttük, akikben belső változások érlelődnek, de eddig nem volt merszük szembenézni a szívükben támadó viharral. Egyesek a közelmúltban veszítették el állásukat, vagyonukat vagy egy szeretett személyt. Mások megértették, hogy bármijük van is a jelen pillanatban, elveszthetik a következőben, és együtt akarnak élni ezzel a tudattal.

Csoportfoglalkozásaink védett, nyitott légkörében évekig a következő kérdésekkel birkóztunk közös erővel: Hogyan maradhatok éber, amikor ez a legkellemetlenebb? Miféle hajnali titkok birtokába juthatok? Miért félek attól, hogy lassítsak, és odafigyeljek a szél szavára? Hogyan küzdhetem le félelmemet a változástól? Jól bevált módszerek segítségével, együtt bogozgatjuk lelkünk titkait: ezeket könyvem végén, a függelékben ismertetem. Ilyen eszközök az elmét lecsendesítő meditáció; a lélektani önerősítés és az ima, hogy legyen hitünk mindehhez. Olyanok ezek, akár az ásó, amellyel felszínre hozhatjuk az életünk szemétdombján rejtőző kincseket. Mindegyik rengeteget segített nekem. A leghathatósabb mind közül egyúttal a legegyszerűbb is: amikor elmondjuk történetünket más életvándoroknak, mondjuk, a barátainknak a tűz körül vagy a konyhaasztalnál, máskor meg a hátsó udvaron a szomszédnak. Amióta világ a világ, mi, emberek mindig is összegyűltünk, hogy együtt sírjunk és nevessünk, és megpróbáljuk megfejteni életünk talányát. Emberi gyengéinket megosztva kevésbé magányosnak és letörtnek érezzük magunkat, és megértjük, hogy nem is lógunk ki annyira a sorból. Legnagyobb meglepetésünkre felfedezzük, hogy valamennyi történet és személyes mítosz mélyén felbecsülhetetlen kincs búvik meg: minden egyes útonjáró ragyogó lelke. Kimeríthetetlen erő- és örömforrás ez.

Azoknak ajánlom könyvemet, akik ezt a ragyogó lelket keresik; akik hajlandók belépni az önvizsgálat erdejébe, hogy elhozzák onnan, amit soha nem is veszítettek el. Én magam is rengeteg segítséget kaptam mindehhez, és most nem teszek mást, mint hogy továbbadom embertársaimnak barátaim adományát. Akár épp fenekestül felfordul az életük, vagy csupán a hétköznapok kis buktatóival birkóznak, szeretném, ha tudnák, hogy nincsenek egyedül – sem most, sem semmikor vándorútjuk során. Joseph Cambell, ez a nagyszerű 20. századi mitológia-szakértő írta: „Mi több, a kalandot nem lehet egyedül megkockáztatni; minden idők hősei megjárták már ezt az utat előttünk; a labirintust feltérképezték; elég a hős ösvényén haladva a fonalat követnünk. És ahol rettenetes borzalmat vártunk, ott találjuk meg végül Istent; ahol el akartunk valakit pusztítani, ott saját halálunkat fogjuk okozni; ahol kifelé indultunk az úton, ott fogunk elérkezni lényünk legbelső magjához; ahol magányra számítottunk, ott az egész világgal találkozunk.”1

A változás és átalakulás élménye soha nem teljes. Mindig valami jelentősebb és fényesebb kíván átragyogni rajtunk. Az élet szüntelen kihívásokat állít elénk, hogy változzunk és fejlődjünk, megtörjünk és áttörjük korlátainkat. Az első nagy változás, amely ébredésre ösztönöz minket, romboló erejű és traumatikus lehet. Válásom során én is rettentően aggódtam, mekkora kockázatot vállalok. Közben jókora ütéseket mértek rám, és nem hittem, hogy ennyi szenvedésből bármi jó fakadhat. Most azonban, évekkel és sok-sok újabb változással később megbízom abban a kanyargó, girbegurba csapásban, amelyet Joseph Campbell a „hős ösvényének” nevez. Némelyikünknek teljes összeomlásra van szükségünk, hogy ráleljünk „lényünk legbelső magjára”. Másoknak nem. Olyanok is akadnak közöttünk, akik a kisebb változások láncolatából tanulva találnak haza kalandozásaikból.

MEGJEGYZÉS A TÖRTÉNETEK,A KÖLTÉSZET ÉS A PÉLDABESZÉD SZEREPÉRŐL

Számos történetet mesélek el ebben a könyvben. A sajátomat például egyes szám első személyben. Mivel azonban egy-egy ilyen történet nem világítja meg az egész témát, olyan eseteket is megemlítek, amelyek az enyémnél nagyobb megpróbáltatásokat idéznek meg. Főként a második részre tartogattam ezeket, ahol a főnixfolyamatról írok. Olyanok bátorságáról emlékezem meg, akik látszatra elviselhetetlen helyzetekkel néztek szembe: súlyos betegséggel, egy gyermek elvesztésével vagy a háború borzalmaival. A harmadik rész pedig saját főnixébredésemről szól. A negyedik, ötödik és hatodik rész további mindennapos drámai fordulatokat boncolgat a saját életemből és a másokéból. Egyebek között a gyermeknevelés, a kapcsolatok és az öregedés kérdéseit, és azt, hogyan barátkozhatunk meg a halál gondolatával.

Ugyanakkor a kötet valamennyi története összetartozik; a jelentősebbek megtanítanak arra, hogyan éljünk együtt a hétköznapokban a kevésbé sorsfordító eseményekkel.

Némelyik szövegrész régi hagyományok tanításait összegzi. Ezek a kis tanmesék apró lámpásokként világítják meg utunkat. Nem egy történet vagy parabola elején idézet vagy vers áll. Tudom, hogy az ilyen nyitó strófák nemritkán csupán díszítőelemek, mégis javaslom, hogy olvassák el ezeket az idézetfoszlányokat is. Némelyik ajtót nyit a fejezet mondandójára, végigvisz rajta, és kivezet az életbe.

Hosszú évek óta gyűjtöm a verseket és idézeteket. Van, aki régi babákat vagy baseballkártyákat gyűjt, én mások szavait. Kitűzöm őket a falra, vagy elküldöm a fiaimnak, nővéreimnek és barátaimnak. Van, amit a csoportfoglalkozásokon használok fel a Költészetbazárnak nevezett gyakorlat során. Egyfajta spirituális társasjáték ez, amely szinte mindig megtöri a jeget. Menete a következő: a foglalkozás elején több mint száz cetlit terítek szét a padlón. Mindegyiken rövid strófa vagy idézet áll tömérdek okos embertől vagy költőtől: Rúmí és George Carlin komikus egyaránt ott szerepel közöttük. Eztán megkérem a résztvevőket, hogy nézzenek körül, és azt a cetlit „vegyék meg”, amelyikkel a legjobban azonosulni tudnak, amelyik elmondja helyettük szívük titkait. Arra buzdítom őket, hogy keresgéljenek, próbálkozzanak különböző stílusú és hosszúságú idézetekkel. Aztán miután mindenki választott, körbeülünk, és sorban felolvassuk, ami a papíroson áll. Egyesek elmondják a csoportnak, mit jelent számukra ez a mondás. Mások hagyják, hogy a költemény sorai helyettük szóljanak – minden igazi vers alkalmas erre. Jómagam megtanultam megbízni a jól megválasztott szavak erejében. Hiszem, hogy elmondják a világnak, amire nincs szavam, vagy amiről nem szívesen beszélek. Esetleg nem is voltam tudatában annak, hogy ez is foglalkoztat, egészen addig, amíg egy költő prófétai keze le nem jegyezte számomra.

E könyv valamennyi története az önöké is, csak éppen másvalaki mondta el, hogy kicsivel jobban megismerjék önmagukat. Előtte pedig ott találnak majd egy strófát vagy egy mondást. Olvassák ezeket az idézeteket útmutató gyanánt, amelyek az erdei ösvényre szórt kenyérmorzsaként jelzik a kivezető utat. Időtlen idők óta ez a szerepük. Kezdjük máris az alábbival, Rúmí soraival. Vegyék úgy, mint meghívást közös vándorutunkra, amely önnön lelkünkbe is mélyebbre vezet:

Ha valami megmozgatja a lelked,

úgy érzed, folyam siklik benned,

az öröm folyama…ˇ

1 Joseph Campbell: Az ezerarcú hős. Ford. Varjasi Farkas Csaba. Budapest, 2010, Édesvíz. 34–35.

I. RÉSZ

A LÉLEK HÍVÁSA

Sokunk nem szívesen tárja mások – vagy önmaga – elé, ami a hétköznapi tudat felszíne mögött rejlik. Reggel ágyunkból kikelve ott folytatjuk, ahol előző nap abbahagytuk. Úgy rohamozzuk meg az életet, mintha a túlélésünk múlna rajta. Hatalmi harcot folytatunk ellene. Mindeközben mélyen önmagunkban végeláthatatlan folyam siklik, a tiszta energia folyama. Az életen áthaladva talán érzékeljük is hébe-hóba a jelenlétét. Esetleg enyhe késztetést érzünk, hogy megmerítkezzünk ennek a folyónak a hullámaiban. Rendszerint azonban túlságosan is sietünk, más vonja el a figyelmünket, vagy félünk megzavarni a meglévő helyzetet, gondolataink és érzéseink felületét. A lélek titokzatos mélye éppenséggel kellemetlen és nyugtalanító is lehet.

Azért használom a lélek szót, mert nem találtam találóbbat annak az energiafolyamnak a meghatározására, amely élettel tölt el minket. Hallottam már persze életerőnek, tudatnak vagy Istennek is emlegetni. Nekem azonban tetszik a lélek elnevezés, már csak a hangzása miatt is, ahogy a számban görgetem a hangjait. Megeshet persze, hogy egyesek nem találják ezt megalapozott indoknak.

Megpróbáltam hát tudományosabbak után nézni. Előadásokat hallgattam és könyveket olvastam el a lélek természetéről, olyan fizikusok tollából, mint amilyen David Bohm és Fritjof Capra, vagy olyan megbecsült orvosoktól, mint Deepak Chopra és Larry Dossey, netalán biológusoktól, mint Candace Pert és Rupert Sheldrake. Mindezek a szerzők és gondolkodók igazán lenyűgözőek, és ajánlom is műveiket azoknak, akik tudományos megalapozást keresnek a lélek létezésére.

A kedvencem mind közül Rupert Sheldrake, bár bevallom, alig értem, amit a legtöbb könyvében előad. Korábban biokémikusként és sejtbiológusként tevékenykedett a cambridge-i egyetemen. Olyan korszakalkotó művek írója, mint amilyen az A New Science of Life és a The Sense of Being Stared At and Other Aspects of the Extended Mind. Sheldrake morfogenetikus mezőről beszél, szerinte ez a láthatatlan erőtér mozgat minden életmegnyilvánulást. Fültanúja voltam, amikor az Omega egyik előadásán ezt mondta: „Ha összehasonlítjuk egy ember, állat vagy növény tetemét korábbi, élő állapotával, észrevehetjük, hogy a tömegük nem változott. A holttest formája megegyezhet az élőével, ahogyan a bennük lévő vegyületek is azonosak. Valami mégis megváltozott. A legkézenfekvőbb feltevés, hogy valami elhagyta a testet, és mivel a súlya ugyanaz, a kérdéses valami csakis anyagtalan lehet. Ezt az anyagtalan valamit nevezzük léleknek.”

A lélek valóságos, akkor is, ha nem kézzelfogható. Nem tudjuk, milyen alakot vesz fel a test halála után, de én hiszek a másvilágban. Ha önök történetesen nem szívesen hallanak a lélekről, idegesíti önöket létezésének gondolata, és eleve kétkedéssel tekintenek e témára, hát figyelmükbe ajánlom Rúmí tanácsát: Ha valami megmozgatja a lelked, úgy érzed, folyam siklik benned, az öröm folyama…

Aki érti e szavakat, az elmondhatja magáról, hogy kapcsolatot talált a lelkével. Ám ha elszomorodik vagy megijed e soroktól, netalán cinikus megjegyzésekre fakad, akkor nagyon is eleven a lelke, csak éppen túl kellemetlennek találja a változtatás gondolatát.

Könyvemnek ez a része arról szól, mit jelent meghallani a lélek hívását, és válaszolni is rá. A lélek folyamatosan üzen nekünk. Ha rendszeresen festenek, énekelnek, verset írnak, felemelő zenét hallgatnak, meditálnak vagy imádkoznak; ha a természetben járnak-kelnek, ha mozognak, táncolnak vagy sportolnak, akkor pontosan tudják, mit jelent kapcsolatban lenni a lelkükkel. Érzik a belsejükben sikló folyamot, amely maga az öröm. De ugyanúgy érzékelik jelenlétét akkor is, amikor segítenek a rászorulókon, szerelmesek, parázson járnak egy veszedelmes vállalkozás során, vagy amikor végül megadják magukat a szenvedésnek. Ilyenkor nem küzdenek tovább félelmeik vagy gyötrelmeik ellen, hanem átadják a gyeplőt valami nagyobb hatalomnak. Amikor belefáradnak saját szűkösségükbe, és lesz, ami lesz, megnyílnak az élet előtt, eggyé válnak a lelkükkel, és ráéreznek az öröm belsejükben sikló folyamára.

Hisz oly sokszor állunk ellen e folyam sodrának. Nem hallgatunk a lélek hívására. Talán attól tartunk, hogy leszólná választásainkat, szokásainkat vagy gyáva habozásunkat. Pedig ha elcsöndesedve útmutatást kérnénk lelkünktől, talán valamiféle sorsfordító változás felé kormányozna minket. Könnyen lehet persze, hogy ez a vad energiáktól habzó folyam, amely örömért és szabadságért kiált, felborítja előrelátó terveinket, törekvéseinket, és magát a túlélésünket veszélyezteti. Miért bízzunk meg olyan szeszélyes valamiben, mint a lélek? Elzárkózunk hát előle. Velem épp elégszer előfordult ahhoz, hogy tudjam, milyen, amikor gátak közé szorul ez a folyó. Ismerem ezt a tetszhalott érzést, és arról is tudok, milyen, amikor a folyó áttöri a gátat, és más utakat keres magának, mondjuk, egy elítélendő vágy formájában, haragként, betegségként, nyugtalanságként vagy épp állandó kimerültségként, életuntságként, önsorsrontásként. A lélek egyfolytában beszél hozzánk. Néha akkor a leghangosabban, amikor torlaszokat állítunk elébe, amikor csak félig élünk, vagy megmaradunk a felszínen.

Ha nem hallgatunk a lélek szavára, félelmetesen elváltozhat a hangja. Ha nem nézünk a felszín alá, a lélek nem várat magára, és eljön értünk.

AMIT EINSTEIN TUDOTT

Egyetlen probléma sem oldható meg ugyanabból az alapállásból, amelyben felmerült.

ALBERT EINSTEIN

Miután a 25-ös út elhagyja Új-Mexikó északi hegyeit, hirtelen, akárcsak egy délibáb, előtűnik Albuquerque városa. Afféle egyutcás település ez, Amerika jellegzetes szelete, amely deszkalapos, ősi sivatagban nyújtózik el. Éveken keresztül látogattam új-mexikói barátaimat, de Albuquerque-be soha nem merészkedtem be. A reptérre jövet-menet számtalanszor elhaladtam mellette, ám egyszer sem volt okom, hogy letérjek a sztrádáról a város irányában. Kivéve azt a délutánt, amikor egy jósnőt kerestem errefelé, akinek a névjegykártyáját egy Santa Fé-i barátnőmtől kaptam. Az első nehéz időkben történt ez, amikor tizennégy évi házasság után különmentünk a férjemmel. Akik segíteni próbáltak rajtam, mostanra már feladták; túl fárasztó volt utánam jönni egy olyan labirintusba, amelynek nem volt kijárata. Aznap, amikor elhagytam barátnőm vendégszerető házát, a következő szavakkal nyomta kezembe ennek a jósnőnek a névjegykártyáját:

– Ne kérdezd, ki ez, csak keresd meg!

A kártyán ez volt olvasható:

Név: A Szellem Szócsöve

Tartózkodási hely: Igazság Útja

A hátoldalon ennél gyakorlatiasabb meghagyásokat találtam, úgymint:

1. Kizárólag készpénzt fogadok el.

2. Hozzon magával üres kazettát.

3. Nem én vagyok a felelős az életéért.

Eztán a cím következett, amelyet keresve poros mellékutakra vetődtem, ahol egyetlen fa sem adott árnyékot. Pár raktárépületet és fuvarosparkolót elhagyva egy lakókocsitáborba jutottam valami elhagyatott út mentén, néhány kilométerre a reptértől. A hely úgy festett, mint egy rosszfajta mozi díszlete. Lerobbant tragacsok sorakoztak itt roskadozó melléképületek és autóroncsok mellett. Egy kutya is volt ott szárítókötélre kikötve. A legutolsó lakókocsi göcsörtös fa alatt állt, amelyen karácsonyi égők villogtak. Körülnézve rémülten konstatáltam, hogy ez itt nem más, mint az Igazság Útja és a Szellem Szócsövének otthona.

A lépcsőre érve még furább lett minden. A jósnő ajtót nyitott. Elképesztő frizura tornyosult a fején: szőkített tincsei kisebbfajta méhkasra hasonlítottak. Piros-fehér csíkos tehenészlány-inget viselt stretchnadrággal és magas sarkú szandállal. Tiszta, kék szemmel nézett rám, vörösre festett körme ugyanabban a színárnyalatban virított, mint szív alakú fülönfüggője. Láthatóan meglepődött, mintha bizony nem szóltam volna oda reggel a biztonság kedvéért, egyáltalán, mintha nem lenne jövőbe látó jósnő. Minekutána ott, a lépcsőn eldadogtam, mi járatban vagyok, betessékelt, és elnézést kért a rendetlenségért. Dobozokon, könyveken, magazinokon meg kutyaeledeles és burgonyaszirmos zacskókon keltünk át. A kanapén egy férfi terült el, a tévét nézte; talán a férj. Volt ott egy nagydarab fehér uszkár is, műszálas barettsapkával a fején. Egyikük sem vett rólam tudomást, miközben a jósnő bevezetett a szobájába.

Ott letelepedett egy franciaágyra, amely a helyiség nagy részét elfoglalta. Engem egy összecsukható kerti székre ültetett a sarokba. Bármikor felállhatok és elmenekülhetek innen, gondoltam, ahogy az ágy mögött a szék felé furakodtam. Ám még mielőtt kinyitottam volna a számat, a jósnő ellentmondást nem tűrő hangon kijelentette:

– Van valami számomra a retiküljében. Valami a férjétől. Egy levél.

Rekedtes hangon beszélt, ahogyan a megrögzött dohányosok, ráadásul tájszólással is, ami holmi texasi Mae Westhez tette hasonlóvá. Valójában megszólalásig emlékeztetett Mae Westre. Mi a csudát keresek itt, morfondíroztam magamban, egy lakókocsiban, az albuquerque-i reptér közelében, ahol Mae West tanácsait lesem.

– Szóval ott van az a levél a retiküljében, vagy sem? – reccsent rám.

– Nem, dehogy – habogtam. – Nem hordok magammal leveleket.

– Márpedig holtbiztosan van valami a retiküljében, valami a férjétől – mondta megenyhülve kissé.

Ekkor jutott eszembe, hogy tényleg van nálam egy ilyen levél, egy levél, amely összegezte házasságunk szomorú mérlegét, mindazon okokat, amelyek maradásra bírhatnának, és azokat is, amelyek miatt ki kell lépnem belőle. Azért hoztam magammal, hogy megmutassam a barátnőmnek, hátha ő jobban érti nálam. A végén azonban teljesen elfeledkeztem róla, és soha nem került a szeme elé. Ehelyett azzal töltöttem az időmet Santa Fében, amitől Einstein óva int mindenkit: Egyetlen probléma sem oldható meg ugyanabból az alapállásból, amelyben felmerült – írta. Más szóval, ne próbálj ugyanolyan zavaros fejjel megoldani egy zűrös helyzetet, mint ami egyáltalán belevitt. Ha ezt teszed, továbbra sem kerülsz ki a döntésképtelenség és félelem csapdájából.

Oly régen nem tudtam már dönteni a házasságomról, hogy végül teljesen lebénultam, és minden kezdeményezőkészségem elsorvadt. Annyiszor vettem sorra újra meg újra a maradás és a szakítás indokait, mintha Einstein lennék, aki olyan egyenlettel kínlódik, amelyet soha nem lesz képes megoldani. Valami azt súgta, hogy a régi érvekkel a világ végezetéig nem találok ki a slamasztikából, csakhogy nem tudtam, miféle új szempontokra találhatnék. Olyan volt, mintha a víz alatt úsznék körbe-körbe a vaksötétben. Messze fölöttem ott tornyosult egy óceánnyi aggodalom. Egy fénysugár ugyan akár irányt is mutathatott volna, de túl zavarodott voltam ahhoz, hogy törődjem vele. Egymásnak ellentmondó kérdések hullámai csaptak össze a fejem fölött: Vajon nem teszem-e tönkre a gyerekeink életét a válással? Nem rosszabb-e nekik, ha a szüleik együtt maradnak, de boldogtalanok? Nem hiábavaló ábránd-e az olyan boldogság kergetése, amelyet a való élet soha nem adhat meg? Vagy mégis az a sors rendelése, hogy megismerjük az élet mámorát, akár szabályszegés árán is? Ezek a kérdések kavarogtak bennem vég nélkül, válasz nélkül. Egyikük sem győzött a másik fölött, csak én, az úszó merültem ki egyre jobban.

Hogyan törhetnék ki félelmeim szűk köréből egy új tudatállapotba? Hogyan sikerült ez Einsteinnek? Hogyan tudta elhallgattatni a kétely és kishitűség hangjait a fejében, amelyek tévútra vitték volna, hogy meghallja helyettük a mindenség kitartó suttogását? Hogyan lépett túl önmagán, hogy a fény útját követve világosabb válaszokhoz jusson?

Kinyitottam a retikülömet, és valóban ott volt az a levél. Áthajoltam az ágy fölött, és átnyújtottam a jósnőnek. Behunyt szemmel fogta kézbe, nem nyitotta ki a borítékot. Néhány pillanat múlva megkérdezte:

– Fel akarja venni a beszélgetésünket, kedveském?

Ez már nem úgy hangzott, hogy Mae West is mondhatta volna; inkább szolgálatkész pincérnőre emlékeztetett. Elővettem zakóm zsebéből az üres kazettát, újra áthajoltam az ágy fölött, és odaadtam a jósnőnek. Betette egy jobb napokat látott magnóba, megnyomta a felvétel gombját, és az ülés elkezdődött. Egy órán keresztül beszéltünk összevissza mindenféle sületlenségről: holmi csavaros eszű bölcselkedések keveredtek ebben a párbeszédben érthetetlenül pontos megjegyzésekkel rólam, a férjemről, a gyerekeimről és egész összezavarodott életemről. A jósnő ide-oda csapongott az időben: hol az egyik elmúlt életemet emlegette, amelyet Kínában töltöttem a férjemmel, hol legfiatalabb fiam sorsát jövendölte meg, hol meg következő házasságomról beszélt, de szó esett a végítélet napjairól is.

A sarokban kuporogva olyan érzésem volt, mintha kiléptem volna a testemből, amelyet a Szellem Szócsöve vett birtokába. Más magyarázatot nem találtam arra, miért tud annyi mindent rólam. Honnan sejtette például, hogy egy levelet őrzök a retikülömben a férjemtől? Hogyan találta ki, csupán abból, hogy kézbe vette ezt a levelet, hogy a házasságom romokban hever? Törökülésben ült az ágyon, szorosan behunyta a szemét, és ilyesféléket mormogott:

– A férfi el akart menni, de most meggondolta magát. Hmm. – Megrebbent a szemhéja, aztán újra lecsukódott. – A férfi mindenáron vissza akar jönni, ezúttal azonban a nő akarja elhagyni. A nő bűnösnek érzi magát, a férfi haragszik. Jól van, jól – suttogta aztán a szemét kinyitva, és a feladó címét nézegette a borítékon.

– Rick-shaw, Rick-shaw – morogta, texasi módra ejtve férjem vezetéknevét, aztán újra behunyta a szemét. – Látom, amint maga egy riksát húz. Látom, amint kiszolgálja a férjét Kínában. A férje nemesember, maga pedig a szolgálója. Sok-sok életen át állt a szolgálatában. Akkor is őt szolgálta, és közben lemondott önmagáról. Most ugyanez történik. Maga továbbra sem áll a sarkára. Érti, amit mondok?

Igenlően bólintottam. A jósnő előző életek kiderítésével kapcsolatos kétséges módszertana ellenére azt igenis értettem, hogy hagytam, a férjem uralkodjon felettem. Minden döntést a kezébe adtam, mert nem bíztam magamban.

– Nos, itt az ideje kitörni ebből a bűvös körből. Mindkettőjük érdekében. De önnek kell megtennie az első lépést. Vissza kell szereznie a hatalmát. Érti?

– Túl bonyolult ez – panaszoltam. – Nem ő tehet róla, hogy nekem nincs önbizalmam, neki viszont van.

A jósnő szigorúan nézett rám.

– Írja ezt le! – Ezzel elém dobott egy tollat és egy írómappát, amelyet kis barázdabillegetők és virágok szegélyeztek. – „Akiknek hatalmuk van, soha nem mondanak le róla.” Érti, amit mondok? A maga férje soha, de soha nem engedi, nem engedheti meg, hogy maga azzá fejlődjön, ami a sorsa. Nem ez áll kettejük karmikus szerződésében. Nem a férje hibája. A helyzet az, hogy maga akkor találhatja meg önmagát, ha elhagyja. Ez a maga próbatétele. Ahogyan a férjének is csak akkor sikerül önmagára találnia, ha különválnak. Mindkettejüknek van még mit tanulniuk, és ezek a leckék fontosabbak, mint a házasságuk. A lélek azért születik a földre, hogy tanuljon, nem pedig azért, hogy megházasodjon vagy se, ezt a munkát vállalja el vagy azt. Maga rossz kérdést tett fel. Nem az a kérdés tehát, hogy elváljon-e vagy megőrizze a házasságát. A kérdés az – mondta, közel hajolva hozzám –, hogy miféle leckére van szüksége a lelkének. Érti?

Hogy miféle leckére van szüksége a lelkemnek? Ez tetszett. Új szempont volt. Ott menten éreztem, hogy irányt mutat számomra; hogy a fény felé vezérel.

– Nos, ha nem érti, hát én elmondom magának – folytatta a jósnő. – A lecke a maga számára ebben az életben az, hogy ráleljen a saját hangjára. A férjének is akad itt tanulnivalója, de többé nem segíthetik egymást a fejlődésben mint férj és feleség. Írja ezt le! A férje azért sem akarja, hogy maga elhagyja, mert akkor elveszíti azt a hatalmat, ami több életen át is az övé volt. Ennek egyszer és mindenkorra vége, ami kétségbe ejti. Ha segíteni szeretne neki a továbblépésben, ott kell hagynia. A maga dolga – szent kötelessége – szabaddá tenni őt és önmagát. Írja ezt le!

A jósnő türelmesen kivárta, amíg lekörmölöm a kis mappára ezt a meghökkentő szónoklatot. Miután végeztem, azt kezdte el magyarázni, hogy az emberek a végnapokra érkeztek a földre. A földnek ez az időszaka talán egy évtizedig tart, talán egy évszázadig vagy még tovább. Ő ezt nem tudja, de az események felgyorsulóban vannak. Az ember végül megtanulja, hogy csak akkor szerethet másokat, ha önmagát is szereti, s csupán azok hallhatják mások igaz énekét, akik rátalálnak a saját hangjukra.

– Épp ideje, hogy maga is feleljen a lelke hívására – jelentette ki nyomatékosan. – A lelke már jó ideje hívja, maga azonban túl ijedt ahhoz, hogy odafigyeljen rá. Azt képzeli, tudja, mi fontos és mi nem, pedig téved. Fontosnak tartja a biztonságot, holott az nincs – se itt, se másutt. Az életben egyedül az a fontos, hogy megértsük a lélek tanítását.

– Kedveském – folytatta aztán szelíden –, amit most fájdalmas veszteségnek érez, később gyönyörűséggé válik. Nem menekülhet el a sorsa elől. Megpróbálhatja persze, ahogyan olyan sokan napra nap. Nem hajlandók változtatni, a folyam azonban idővel kiszárad… Van még mondandóm magának – mondta, és visszaadta a férjem levelét.

– Kérdezhetek előbb valamit? – így én.

– Egyetlen kérdésre maradt csak időnk – nézett az órájára.

– Mi lesz a gyerekeimmel? Nem akarom tönkretenni az életüket. Hiszen a gyerekeknek biztos családi otthonra van szükségük, és…

A jósnő legyintett.

– Huh, maga egyáltalán nem figyel! A gyerekeinek semmi bajuk. Azt hallom tőlük, hogy amennyiben maga kiegyensúlyozott, ők is biztonságban vannak. Ehhez azonban két lábbal kell állnia a földön. Ez minden. Lépjünk tovább! – Kérdezni akartam még tőle a férjemről, a gyerekeimről, a félelmeimről és a bánatomról, de ő végzett a témával. – Olvassa el, amit írt. Ez minden, amire szüksége van – jelentette ki. – Lelki okokból ment férjhez annak idején, és most ugyanilyen okokból válik el. Ez itt az Igazság Útja, kedveském! Előrefelé halad a teherautójával, mégis a visszapillantó tükörből tájékozódik. Veszélyes így vezetni, tudja. Ha a férje mellett marad, az holtidő lesz. Holtidő. Ha ellenben otthagyja, újjá fog születni. Anyám szokta mondani: „Mielőtt a dolgok jobbra fordulnának, előbb még inkább elmérgesednek. Csak akkor lesz minden jobb, ha hagyjuk, hogy előtte rosszabb legyen.”

Felkuncogott, és behunyta a szemét.

Aztán váratlanul kihúzta magát ültében, és olyan erővel rázta a fejét, hogy a fülönfüggői csilingelni kezdtek.

– Egy név rezgését érzem – nyilatkoztatta ki. – Ez a név pedig T…O…M – mondta lassan, elnyújtva ejtve a nevet. – Van ilyen nevű férfi az életében?

Csaknem leestem a székről. Valójában három Tomom is volt. Az elmúlt évben feladtam a hűséges, feddhetetlen feleség szerepét, és gyors egymásutánban ez a három Tom is belépett az életembe. Az elsővel halálra ítélt viszonyt kezdtem. A második egy regényíró volt, akivel soha nem találkoztam személyesen, de akinek a levelei és hívásai reménysugarat loptak különben végsőkig csüggedt napjaimba. A harmadik Tommal csak nemrég ismerkedtem meg. Alig néhányszor beszéltünk, de mintha kívülről-belülről ismert volna… ismerte lényemnek azt a részét, amely tökéletes káoszban leledzett, de azt is, amelyik kezdett magára találni. Nem ijedt meg a bennem kavargó zűrzavartól, sem frissen felszabadult énemtől. Soha nem találkoztam még hozzá hasonlóval. Nem volt olyan merev, mint az általam ismert férfiak legtöbbje. Talán azért, mert Nyugat-Texasban, egy kisvárosban született, ahol az ég kevésbé behatárolt, mint New Yorkban. De az is ott lehetett az okok között, hogy több lépéssel előttem járt a válásban. A felesége évekkel azelőtt elhagyta, s magával vitte a fiukat meg minden vagyonát. Tomnak semmije sem maradt. Most azonban újjászületőben volt, ahogy a főnix emelkedik ki hamvaiból, új szárnyakkal és nyitott szívvel.

Nem tudtam, mit gondoljak erről az új T…O…M-ról. Arról meg sejtésem sem volt, mi vár ránk a későbbiekben.

– Szóval van Tom az életében? – firtatta tovább a jósnő.

– Három is – nevettem el magam, először a beszélgetésünk során. – Eddig azonban soha nem vettem észre, hogy mind a hármat Tomnak hívják.

Elmondtam, milyen viszony fűz mindháromhoz. A jósnő úgy bólogatott, mintha mindent tudna róluk. Miután eleget hallott, türelmetlenül leintett.

– Maga szakított az első Tommal, a szeretőjével, de továbbra is a lekötelezettje marad új életeikben is. Ő adta vissza magának a testét, a szívét és a hangját. Érti, amit mondok? Őt megtalálva rálelt a tulajdon kincset érő hangjára. Ezt a szerződést kötötte vele, ahogyan őt is egy sereg szerződés fűzi másokhoz. Ő szabadította fel magában a lélek dalát. Tűzzel érkezett, hogy felélessze a halottakat, mégis elégeti majd magát a tulajdon lángjával. Nem maradhat vele, különben maga is megég. Tudom, hogy szereti ezt a férfit, ezért csak írja le: „Tom, az örökkévalóságig hálás vagyok neked, mert megajándékoztál lelkem hangjával.”

Ezt is engedelmesen lekörmöltem, aztán kinyitottam a számat:

– De miért…

Leintett, nem mondhattam tovább.

– Miatta ne fájjon a feje! Ő is megtanulja a leckét, és rálel arra a békére, amit a lelke áhít. Maga kezébe adta a kulcsot ehhez a kereséshez. Mind a ketten teljesítették egymás iránti kötelezettségeiket.

Behunyta a szemét. Újra csilingelni kezdtek a fülönfüggői.

– A következő T…O…M nem a magáé – mondta, és intőn felém rázta az ujját. – Valaki másé. Ennél több nem is tartozik magára. Mostantól ne írogasson neki! – Elhallgatott, és hátrahajtotta a fejét, mint aki napozik. – Hanem itt van ez az új Tom, akinek fénykör van a feje felett. Igen, ez ő, a név rezgése megint csak T…O…M. Férjhez fog menni hozzá. Az ő fénye vezérli majd magát. Kölcsönösen segíteni fogják egymást, hogy felfedezhessék Valódi Énjüket, mindezt nagybetűvel értem. Ezt a szerződést maga réges-régen aláírta. Maguk ketten sok-sok életen át keresték egymást. Magát a név rezgése – T…O…M – vezette el ehhez a férfihoz.

A jósnő most előrehajolt, és kezébe vette a kezemet.

– Kedveském, a jelenlegi férjével véget ért a közös karmájuk. Hagyja ott békességgel, és azzal a férfival dolgozzon tovább, aki valaha a férje volt. Semmit sem veszített azzal, hogy fiatalon ment férjhez. Beteljesítette, amit a sorsa előírt, amikor rátalált első karmikus társára, és most hosszú éveket adhat a másodiknak, Tomnak. Egyszóval az Igazság útját járja. Ne inogjon meg! Engedjék el egymást mindenfajta negatív karma felhalmozása nélkül. Tegyen róla, hogy továbbra is barátság és testvéri szeretet uralkodjon kettejük között.

Ezzel ér véget a kazetta. Nem emlékszem, hogyan távoztam a lakókocsiból, hogyan hajtottam végig azon a poros mellékúton, vagy milyen volt a repülőút New Yorkba. Fura az elme; annyi mindent elfelejtünk, egy barettes fehér puli mégis megmarad az emlékezetünkben, ahogyan az a kékszemű jósnő is, akinek rubinvörös körme tökéletesen passzolt szív alakú fülönfüggője színárnyalatához.

Közel húsz év múltán bukkantam rá a kazettára és a jósnő névjegykártyájára, amikor régi leveleket és fotókat szortíroztam egy dobozban. Most, a folytatás ismeretében még talányosabbnak érzem a jósnő szavait. Ezért levelet írtam neki a névjegykártyában megadott címre. Más néven nem ismertem, ezért ezt róttam a borítékra: A Szellem Szócsöve. A levélben beszámoltam arról, hogy elváltunk első férjemmel, de a mai napig együtt dolgozunk. És beszámoltam arról is, hogy csodák csodája, férjhez mentem ahhoz a T…O…M-hoz, akinek fénykör ragyogott a feje felett. Jól meggondolva a dolgot, arra jutottam, hogy tényleg az ő fénye vezetett el minket csupa nagybetűvel értendő Valódi Énünkhöz.

Levelem azonban nem jutott el a jósnőhöz. Visszaküldte a posta. „Továbbköltözött, címe ismeretlen” – ez a stempli állt a borítékon.

Ki volt a Szellem Szócsöve? Ha van valami, amire megtanított, hát az, hogy az emberek és az események csak ritkán olyanok, amilyennek látjuk őket. Sokkalta jelentősebbek, jóval inkább megérdemlik a figyelmünket. Egyfajta kifinomult koreográfiájú, éteri tánc részesei vagyunk, ahol tanácsos hálásan és alázattal fejet hajtanunk. Hisz lám, ez a különc nő, aki lakókocsiban lakott egy poros mellékút mentén, az albuquerque-ireptér közelében, többet tudott a világ folyásáról, mint bármelyik professzor, költő vagy államelnök.

Friedrich Nietzsche filozófus írta: „Ha érzékszerveink kifinomultabbak volnának, táncoló káoszként érzékelnénk a holt sziklát.” És szóról szóra igaza is volt, hiszen a kőszikla valóban táncot járó atomi részecskék halmaza, amelyek szédítő sebességgel pörögnek-forognak és rezegnek. A könyv, amelyet jelenleg a kezükben tartanak, a szék, amelyen ülnek, tulajdon testük… semmi sem az, aminek látszik. A könyv, a szék, a test… egytől egyig kozmikus tánc részesei. Tömör anyagból valónak észleljük őket, ám ha érzékszerveink kifinomultabbak lennének, tátott szájjal ámuldoznánk mindennek a földöntúli csodáján. Ha lenne rá szemünk, mindenütt titkokra látnánk: arra, miként vigyáznak ránk hazafelé a sztrádán őrangyalaink; miféle szellemek keringenek gyermekeink körül, s miféle vékony fénysugár mutat az Igazság Útja felé. Mindehhez nem is kell egyebet tennünk, mint kifinomítani érzékeinket. Próbáljuk hát lecsöndesíteni elménk háttérzaját, hogy meghalljuk a mélyebb sugallatokat, s hogy félelem nélkül válasszuk, amit helyesnek ítélünk.

Publikált naplójában Einstein beszámolt princetoni, New Jersey állambeli életéről, ahol kortársai hitetlenkedése és hosszú évek sikertelen próbálkozásai ellenére makacsul próbált rálelni a Nagy Egyesített Elméletre. „Reménytelennek tűnő tudományos problémákkal viaskodtam – írta –, ami annál nehezebb volt, mivel öregemberként már jó ideje elzárkóztam az itteni társasélettől.” Elképzelem, amint magányos farkasként rója a környék elegáns útjait, képtelennek tűnő és látszólag sehová sem vezető párbeszédekbe bonyolódva önmagával. Talán a mélyponton, amikor már minden reményét elvesztette, hogy megoldja tudományos kérdésfeltevéseit, beavatta a bizalmába egyik fiatal tanítványát, aki azt javasolta, keressen fel egy tarot-kártyavetőt, aki valahol a New Jersey-i fizetős autópálya környékén lakott, távol az egyetem zárt világától. Mire Einstein azt gondolta: „Miért ne? Szükségem van némi változatosságra.”

Elképzelem, hogyan hajt ki Princetonból déli irányban egy szeles napon, vadul lobogó hajjal, satnya fenyvesek és szántók között. Egy kisvárost elhagyva azután beáll egy elhanyagolt tanyaépület elé. Közel és távol sehol egy lélek. A szél sustorgása a lombok között különös, melankolikus dallammá olvad össze. Einstein maga sem érti, mit keres itt az isten háta mögött. Ugyan mit tud egy tarot-jós a fizika törvényeiről? Mivel azonban nincs vesztenivalója, és sehonnan máshonnan nem várhat segítséget, nem fordul vissza. Figyelmeztető hangok suttognak a fülébe. Anyja meginti, ne keltsen zavart; apja megkérdőjelezi gyakorlatias észjárását, kollégái pedig józan ítélőképességét. Az egész világ arra buzdítja, hogy úgy gondolkodjon, mint mindenki más. Ugyanakkor valahol e lármán túl mégis érzi, hogy igenis rá fog találni lelke hangjára, amely elvezeti majd a mindenség titkainak megfejtéséhez. Talán épp a tarot mutatja meg az efelé vezető utat.

Belép a vityillóba, és eltölt egy órát egy fura, mezítlábas cigány jósnővel, aki flitteres kendőt kötött a fejére. A jósnő szétteríti ágyán és elmerülten nézegeti a kártyalapokat. Rengeteg mindent elmond Einsteinnek önmagáról, a szüleiről, első szerelméről, a nácikról, a relativitás elméletéről, kudarcba fulladt házasságáról, a gyermekeiről és az atombombával kapcsolatos, nem szűnő bűntudatáról. Kérdéseivel sokat enyhít szíve szorongásán. A nagy tudós megnyílik előtte, és ismét rájön, hogy mindig is lélekkel eltelve oldotta meg a legreménytelenebbnek tűnő tudományos problémákat. Érzi, amint a mindenség friss szelei új életre keltik kreativitását. Magában azért fohászkodik, legyen még elegendő hátralévő ideje felismeréseire, amelyek – ezt ígéri a jósnő – nem váratnak sokáig magukra.

Mielőtt elmenne, a jósnő édes teával kínálja, azután olvas a csorba fehér csésze alján összegyűlt tealevelekből. Egyenesen Einstein szemébe néz, és azt mondja:

– Egyetlen probléma sem oldható meg ugyanabból az alapállásból, amelyben felmerült. Érti, amit mondok? Írja le!

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK
csomagkuldo@edesviz.hu
00-36-1-320-3642
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK
A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ MAGAZIN
EZOTÉRIA • SPIRITUALITÁS • ÉLETMÓD
Interjúk a szerzőkkel, érdekességek a könyvtémákról csak nálunk!
www.edesviz.hu