Borítószöveg

Azt mondják, az emberi lélek súlya 21 gramm. Ha ez így van, akkor a 21 gramm szerelem jelentése minden bizonnyal az, hogy az ember lelke teljes súlyával szeret. E megközelítésből kiindulva a 21 gramm szerelem kiutat keres a halálfélelemből, annak a lehetőségét kutatja, hogy a test összhangba kerüljön az örökkévalósággal, s megszabaduljon a fájdalomtól és a haláltól való félelemtől.

Xue Yanping 1957 júliusában született Pekingben. A kulturális forradalom felmérhetetlen tragédiákat okozó tízéves időszaka után az elsők között jutott egyetemre irodalom szakon. Később egy nagy kiadó vezető szerkesztője volt, majd az írás lett az élete. Témái az emberi sors, a városi élet, a szexualitás, szerelem, a lélek világa. Hét regénye, egy novelláskötete és egy esszégyűjteménye jelent meg. A Lazúrkő című regényéért a rangos Lao She-díjban részesült.

Libri Kiadó

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Fordította Nagy Mariann

A fordítást lektorálta Kalmár Éva

Copyright © Xue Yanping, 2014

Hungarian translation © 2014 Nagy Mariann

Magyar kiadás © 2014 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Somogyi Péter

Második kiadás

ISBN 978-963-310-527-6

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

A szöveget gondozta Lovas Anna

Műszaki szerkesztő Pais Andrea

Nyomdai előkészítés Farkas Milán

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Nincs mit tenni, ha a szerelem egyszer létrejött,

nem válhat már semmivé. Mivel nem tudom elviselni elmúlásának fájdalmát, nem akarom,

hogy elillanjon.

ELŐSZÓ

Az élet mélyen gyökerező érzelmei

Egy véletlennek köszönhetően jöttem Budapestre, s rögtön az első pillantás után úgy döntöttem, hogy itt akarok élni ebben a békés és gyönyörű városban.

Ezért aztán, mint a hosszú repüléstől kimerült kismadár, megpihentem itt, és életem, mely maga is éppoly nyugodt, mint ez a város, eggyé olvadt Budapest szépségével.

Lassanként kezdtem ráérezni erre a káprázatos városra. Észrevettem, hogy változások végtelen sorát őrzi lénye legmélyén, szépséges háta mögött pedig súlyos történelem bujkál. Szülővárosomat, Pekinget juttatta az eszembe, mely épp ilyen változékony és épp ilyen súlyos történelemmel bír…

Egyesek úgy tartják, akárhová megy az ember, a szülőhazáját sosem feledheti. Én azonban úgy gondolom, igazán azokat az érzelmi kapcsolatokat hiányoljuk, melyek ahhoz a földdarabhoz kötnek bennünket, például a még mindig ott élő rokonainkat, barátainkat.

Legyen bármennyire különböző a történelmük, egyformán nyomát hagyta rajtuk a végtelen idő. Ebben találtam meg tehát az egyezést Budapest és Peking között: e két város egyaránt súlyos történelemmel bír, mindketten megszenvedtek az idő végeláthatatlan folyamában.

Valahányszor átsétálok egy hídon, a békésen hömpölygő Dunát figyelem. E város lakóinak hány aggodalmát és bánatát moshatta már el ez a nyughatatlan folyó – a budapestiek, akiket eddig láttam, mindig nyugodtak voltak. Bezzeg az én szülővárosomnak, Pekingnek nincsen folyója, száraz város az, lakói jobb híján csak hagyják, hogy beszivárogjon, majd leülepedjen a lelkesültség és az energia. Azt képzelem, hogy egy napon a város felrobban majd, s helyén egy új serken.

Remélem, hogy a Duna vize elmossa az én aggodalmaimat is, és a dicső elődök nyomába eredhetek.

A 21 gramm szerelem talán nem a legjobb regényem, szívemnek mégis a legkedvesebb, olyan elfogultan szeretem, mint anya a gyermekét. Gyakran veszem le a könyvespolcról, megsimogatom, elolvasok belőle néhány bekezdést, összeszorul a szívem a főszereplő fizikai elmúlásától, de örömmel tölt el lelkének örökkévalósága. Szeretném hát ezt a könyvet ajándékként átnyújtani Budapestnek, ennek a gyönyörű városnak, és az itt élő jóságos embereknek.

Szeretem a Dunát, és még annál is jobban az itteni, ragyogó felhők tarkította eget. Azt kérem az Égtől, hogy segítsen nekem, hadd építhessek érzelmekből hidat, mely összekötne engem és az itt élőket. Ha látsz engem, ahogy magam elé révedek egy csendes kávézóban ülve, ha megpillantasz, ahogy egy parkban barangolok, ha észreveszel Szentendre egyik utcáján, ahogy megrészegülten sétálgatok, drága Barátom, kérlek, mosolyogj rám!

Xue Yanping

21 GRAMM SZERELEM

Én és Liang Yu: a kapcsolatunknak már annyi. Ennek okát három pontban összegeztem: 1. elvált nő vagyok; 2. hét évvel idősebb vagyok Liang Yunél; 3. megkoptattak már az évek. Ez az utolsó pont valójában inkább a Liang Yutől való elszakadás után vált érvényessé. Végig, amíg – elsősorban aktívan működő hormonjaimnak köszönhetően – még tartott a kapcsolat Liang Yuvel, minden alkalommal, amikor a tükörben nézegettem magam, meghatottan sóhajtottam fel, hogy bizony „tart még a ragyogás”. A negyvenedik évéhez közeledő nő már csak az önámításra támaszkodhat: ha önmagát be tudja csapni, akkor bárkit.

Liang Yu csak mosolygott rám. Mosolyában félreérthetetlenül ott sejlett az a kelletlenség, amit az ember akkor érez, amikor valami megszűnik fontossá lenni neki.

A mosoly eltűnt, és Liang Yu beszélni kezdett. Hanglejtése nem volt olyan élesen csengő, mint általában, mélynek és tompának hatott, tapinthatónak, a gyászindulót juttatta eszembe. Nem véletlen, hiszen éppen a szerelméért mondott gyászbeszédet. Először is, mondta, már a kapcsolatunk kezdete előtt tudta, hogy elváltam, ha tehát ez zavarta volna, nem kezd velem. Másodszor, hogy egy nő ennyi éves vagy annyi éves, az számára teljesen mindegy, ezt a kapcsolatunk egész ideje alatt számos alkalommal hangsúlyozta.

Mióta eljöttem a lapkiadótól, egy barátnőm kulturális vállalatánál segítek, és minthogy ez a feladatkör elég sok szabadidőt hagy, szinte egyfolytában a Liang Yu és köztem történteken gondolkozom. Bár tulajdonképpen egy nő számára még a leghektikusabb munka mellett is elsőbbséget élvez a szerelem – ezt az Ég rendelte így, ugyan ki tudna rajta változtatni.

Inkább szabadságot kértem azzal az ürüggyel, hogy egy rokon érkezett hozzánk látogatóba. Barátnőm felnevetett, tudta, hogy hazudok, de nem akart leleplezni. A nevetés el is tűnt azonnal, és helyébe gondoskodó arckifejezés lépett: használjam ki a családdal töltött időt, a cégnél pedig majd természetesen helyettesíteni fog valaki.

Délután négy órakor telefonáltam Liang Yunek, hogy elhívjam vacsorázni. A telefont egy fiatal lány vette fel, mondtam, hogy Liang Yut keresem, ő pedig nem is válaszolt, csak átadta neki a kagylót. Ekkor éreztem át igazán, hogy Liang Yunek mindenem feleslegessé vált, a testem például, a gondolataim, a hívásom, még a létezésem is… Liang Yu azt mondta, ehetünk együtt, nagy nyomatékkal az „ehetünk” szón. Hanglejtésemből, gondoltam, már azt hallja ki, ahogyan egy összetört szívű nő szánnivalón kuncsorog egy kis alamizsnáért, mert viselkedése egy jótékonykodó ifjúéra kezdett hasonlítani.

Megbeszéltük, hogy nyolc órakor találkozunk a Szépművészeti Múzeum közelében lévő Vörös Oroszlán nevű nyugati étteremben. Még csak öt óra múlt, amikor kinyitottam a szekrényt, hogy kiválasszam, melyik ruhámat vegyem fel, és hozzáláttam a készülődéshez. Tisztában voltam vele, hogy amit csinálok, nem sokban különbözik Napóleon Waterloojától, hiszen nem más ez, mint egy nő utolsó csatája a reménytelen szerelemmel szemben. De tudtam azt is, hogy vállalnom kell ezt a szerepet, ellenkező esetben elveszíteném a méltóságomat. Nem akartam még meghalni, és aki nem hal meg, annak meg kell őriznie a méltóságát, legyen az akár valódi, akár hamis.

Az igazat megvallva a Vörös Oroszlán étterem tulajdonképpen kocsma. A külső helyiségben három-négy, kör alakú kisasztal, az asztaloknál pedig a közeli Wangfujing hotelben lakó néhány külföldi gyűlt össze. A szikrázó lámpafénynél egészen úgy néztek ki, mint akik csak úgy ragyognak az egészségtől. Ha már itt tartunk, csak a jómód és a kultúra képes ilyen egészségessé tenni valakit. Én pedig, mint egy szürke kisegér, úgy osontam el a tündöklő külföldiek mellett, be egyenesen a belső helyiségbe.

A ruhatáramból végül is egy szürke, kötött pulóvert és egy halvány színű, koptatott farmert választottam. Épp mielőtt kiléptem a kapun, láttam, hogy az udvaron álldogáló nagybátyám szánakozó pillantást vet rám. Miközben felvettem még a félhosszú, sötétszürke gyapjúkabátom, odaszóltam neki, hogy este nem otthon vacsorázom, ne várjanak. Amikor kinyitottam a kaput, hallottam, hogy nagybátyám halkan valami olyasmit mond: „bizonyos dolgokat nem kell túl komolyan venni” – csak hogy a rend kedvéért válaszoljon valamit.

Egy olyan asztalt kerestem, ami a helyiség legbelső sarkához van közel, és egy alacsony termetű felszolgáló máris odajött, hogy meggyújtsa nekem a gyertyát, és megkérdezze, mit iszom. Felnéztem, és megláttam a felém tartó Liang Yut, mögötte pedig egy csinos, fiatal lányt, és a szívem azonnal összeszorult. Liang Yu kinyújtotta a kezét, és bemutatott minket: ő Xiaoqi. Majd hozzám fordult, és a lányra mutatott: Xiaoqi, ő Ling.

Ling bólintott felém, lehuppant arra a székre, amin előtte én ültem, és Liang Yuhöz fordult kényeskedve:

– Éhes vagyok, rendeljünk gyorsan!

A pincér hozott három étlapot, először Ling rendelt, majd kopogó léptekkel elszaladt a mosdóba. Amikor én és Liang Yu kettesben maradtunk, kényelmetlenül éreztem magam, csak úgy véletlenszerűen ráböktem valamire az étlapon, és mondtam a pincérnek, hogy el is viheti. Liang Yu viszont olyan hosszasan tanulmányozta, mintha csak könyvet olvasna, ujjával követte a sorokat, összehasonlította a különböző ételeket. Tudtam, hogy mindezzel csak a köztünk lévő zavart hangulatból igyekszik kivonni magát.

Ling visszajött. Vizes kezét rázogatta, és közben folyamatosan panaszkodott: „Pfúj, de mocskos, nagyon mocskos, még egy óvszer is volt.”

Legelőször az én ételem hozták ki: német marhasült tojással, krumplival és idényzöldségekkel. Annyit mondtam nekik, hogy nézzék el nekem, de én máris hozzálátok, és egyből felemeltem a kést meg a villát. Evés közben láttam, hogy Liang Yu és Ling éhes pillantásokat vet a tányéromra, amit egy kis kárörömmel nyugtáztam.

Liang Yu és Ling ételét egyszerre hozták ki, mintha csak így beszélték volna meg. Mivel ekkorra én már meg is ettem az ételem felét, ha lassítok, úgy tűnt volna, mintha hozzájuk akarnék igazodni, s odalenne a büszkeségem, így inkább gyorsítottam, csak úgy faltam a sültet. Amikor az utolsó falatot a számba vettem, kábán meredtem üres tányéromra. Liang Yu felnézett a tányérjából, és azt mondta, ha nem volt elég, rendelhetek még.

Amikor már kettejük tányérja is kiürült, unottan szívogattuk a fogainkat mindannyian. Liang Yu volt a leghangosabb, nemcsak szívogatta a fogait, de még az ujjaival is piszkálgatta a közéjük ragadt húscafatokat. Ling fogvájóval piszkálgatta a fogait, a legkisebb erőfeszítést sem tette, hogy eltakarja irigylésre méltóan szabályos fogsorát. A gyertya pislákoló fénye megvilágította Ling makulátlan arcát, melyen egyetlen apró ránc sem volt. Nem bírtam megállni, hogy megkérdezzem:

– Hány éves vagy?

– Huszonöt.

Hangom érzelemmentes volt. Ling, miután válaszolt, fagyos pillantást vetett rám. Úgy éreztem, a megvető tekintet a koromnak szól, hiszen tizenöt évvel voltam idősebb a velem szemben ülő nőnél, épp annyival, hogy az anyja lehetnék! Mint a vízbe ejtett cukor, úgy süllyedtem tehetetlenül lefelé.

Bármi, amit mondanék, fölösleges. Búcsút kellett intenem a szerelmemnek, mást nem tehettem.

Így hát felálltam, Liang Yu és Ling fölé magasodva néztem elvesztett szerelmem.

– Én most elbúcsúzom, jó mulatást!

Liang Yu gyorsan fizetett, és azt mondta, menjünk át egy diszkóba, és táncoljunk egy kicsit. Ez aztán főleg nem nekem való szórakozás. Ling ráérzett, hogy mi járhat a fejemben, kedvesen átkarolta a vállam, és azt mondta, igazán fiatalnak nézek ki.

Másnap szombat volt, és én fel sem keltem az ágyból. Csöngött a telefon, a lányom, Beibei hívott, aki a volt férjemmel lakik a Yayuncun negyedben. A volt férjem már újra megnősült, egy nálam hat évvel fiatalabb, Wen Qiang nevű szépség lépett a helyembe. Beibei meg akart látogatni, én pedig mondtam, hogy csak jöjjön. Letettem a telefont, és az altestemben valami furcsát éreztem. Felkeltem, és láttam, hogy megjött a menstruációm. Kihúztam a ruhásszekrény fiókját, kivettem egy csomag Sophie márkájú betétet, egyet beragasztottam egy tiszta bugyiba, a piszkosat pedig, miután levettem, hanyagul odadobtam a székre.

Visszafeküdtem az összezilált ágyba, és végigsimítottam teljesen lapos mellemen, ami akaratlanul is felébresztette bennem a vágyat. Néhány évvel korábban menstruáció idején mindig megnőtt és megkeményedett a mellem, és noha ez némi fájdalommal járt, olyan gömbölyűvé duzzadt, hogy örömtől repesve nézegettem a tükörben telt keblem. Egy szűrővizsgálat alkalmával aztán egy éles szemű orvos jól rám ijesztett:

– Elrákosodhat!

Ezután fél évig szedtem eszeveszetten egy gyógyszert, amitől „telt” keblem végül egészen lelapult.

Kinéztem az ablakon: nem tudtam volna megmondani, milyen színű is az ég, s itt-ott forgószél kavarta fel a port, ami az ablaknak csapódva kopogott. A pekingiek vérmérsékletét egyértelműen az időjárás tette tönkre.

Fél tízkor valaki kopogott, azt hittem Beibei lesz az, de amikor válaszoltam, kiderült, hogy a nagybátyám. Kérdeztem, hogy történt-e valami, mire azt felelte, csak szólni akart, hogy elmegy, de mert ma hozzák a szenet, meg akarta tudakolni, én vajon otthon leszek-e. Mondtam, hogy igen, és később még Beibei is jön majd hozzám.

Felkeltem az ágyból, és felvettem egy pamutnadrágot meg egy pólót, kinyitottam az ajtót, és átmentem a konyhába, hogy megreggelizzem. Épp a konyhaajtót nyitottam, amikor hallottam, hogy Beibei az udvarból kiabál. Gyorsan visszamentem, s Beibei pont akkor nyomta le a szobaajtóm kilincsét, háta mögött pedig ott állt egy magas fiú.

– Itt vagyok – mondtam.

Beibei megfordult, és amint meglátott, elnevette magát. Kérdeztem, hogy min nevet, mire ő:

– Anya, ha így öltözöl, melyik férfinak fogsz tetszeni?

Azzal visszafordult, közelebb húzta a magas fiút, és bemutatta: Li Yangnak hívták, épp mint azt a színészt, aki a Donald kacsa szinkronhangja.

Beibei leült a kanapéra, és a hátizsákjából előhalászott ötszáz yuant, majd átadta:

– Apa küldi a szülinapodra, azt mondta, vegyél magadnak, amit szeretnél.

Épp csak letettem a pénzt az asztalra, mikor Beibei hirtelen felugrott, a nyakamba csimpaszkodott, és ezt mondta:

– Anya, menjünk el abba az Esőerdő nevű nyugati étterembe, úgy szeretem a borsos steaket, amit ott csinálnak.

Amikor Beibei a nyakamba ugrott, megcsapott fiatal lányokra jellemző édeskés illata, és anélkül hogy egyáltalán végiggondoltam volna a dolgot, igent mondtam. Li Yang is velünk jöhet? Hát ez még kérdés?

Eszembe jutott, hogy még nem jött a szenes, de épp ekkor hazaért a fiatalabb néném, és azt mondta, menjünk csak nyugodtan, majd ő megvárja.

Nem gondoltam, hogy az Esőerdő étterem ennyire népszerű, teltház volt, amikor odaértünk. Húsz percet kellett várnunk, mire bemehettünk, s épp időben léptünk be ahhoz, hogy halljuk az étterem egyik sötét sarkában megbúvó gorilla üvöltését, mire az étteremben lévő harmincöt éven aluli nők és lányok mind ijedséget színlelve befogták a fülüket. A mostani nők bátorsága valójában már nagyobb nem is lehetne, még a régen egyenesen bűnnek tekintett olyan kérdésekkel kapcsolatban is, mint a nemi erőszak, sok nő nyilatkozik így kuncogva: ha az illető magas, sportos, jóképű és ápolt… akkor nem is bánná.

Négyszemélyes asztalhoz ültünk, Beibei és Li Yang egymás mellé. Ketten néztek egy étlapot, egymáshoz egészen közel hajolva értekeztek arról, hogy milyen salátát válasszanak, milyen levest rendeljenek, azután milyen főételt, végül milyen desszertet egyenek. Úgy néztek ki, mint akik egy bonyolult matematikai egyenlet megoldásán dolgoznak éppen. Megkérdeztem Beibeit, hogy áll a tanulással, az osztályában a jó tanulók közé tartozik-e. Meg sem vártam a válaszát, hanem a családfő szerepébe helyezkedve elmondtam, hogy a nyolcadik osztályban nagyon fontos jó eredményeket elérni, hiszen ez majd később hatással lesz az egyetemi felvételire, a munkakeresésre, a párválasztásra, vagyis tulajdonképpen meghatározza a társadalmi státuszát. Beibei az elején még tágra nyílt szemmel méregetett, de utána egyszerűen csak fogta magát, és beszélgetésbe kezdett Li Yanggal az iskola új weboldaláról. Én pedig, mint egy kilyukadt focilabda, szép lassan leeresztettem, kezembe vettem az étlapot, és tanulmányozni kezdtem, tanakodtam, mit is egyek.

Míg vártuk, hogy kihozzák az ételt, unottan babráltam az asztalon lévő fehér kerámia hamutállal, ide-oda csúsztattam egyik kezemből a másikba, megállás nélkül. Beibei és Li Yang belemelegedett a beszélgetésbe. Körülbelül olyan témákról volt szó, mint hogy az osztályból ki randizik kivel, ki és ki között csattant már el az első „kiss”, ki vette meg a legújabb típusú Nokiát, amit aztán órán a tanár elkobzott, és még a szülőket is behívatta utána… és így tovább, mindenféle pletykák az osztálytársakról.

Beibei pillantása hirtelen megakadt a hamutállal játszó kezemen, és megkérdezte:

– Anya, te miért nem dohányzol?

– Hogyhogy miért nem dohányzom? – kérdeztem vissza, miközben kezem mozdulatlanná vált.

– A dohányzás stílust kölcsönöz az idősebb nőknek.

– Igazán olyan idős lennék…?

Éreztem, hogy a hangom valahonnan a testem legmélyéről nyomakodik elő, és olyan reményvesztettségről árulkodik, amit még egy nyolcadikos tanuló is mindenképpen kihall belőle. Így tehát, amikor Beibei rám nézett, pillantásában, ha nehezen kivehetően is, ott bujkált egyfajta bűntudat, mire elismételte azt, amit korábban Ling mondott nekem: igaziból nagyon fiatalnak nézek ki.

Már megint az én ételem hozták ki elsőnek. Ha másban nem is, az evésben legalább szerencsésnek számítok, ez a tulajdonságom mindig irigylésre méltónak hat a velem együtt evők szemében. A kést és a villát szándékosan feltűnő vehemenciával kezdtem forgatni a kezemben, hogy csurogjon csak a nyála a velem szemben ülő két kis zöldfülűnek. Csakhogy Beibei borsos steakjét is kihozták nemsokára, és hát elég volt ránézni, hogy az ember tudja, sokkal jobbat választott nálam, különösen mert az én tányéromon ekkor már csak egy kis kupac maradék volt, s így még esélytelenebbül indultam a steak elleni versenyben. Ráadásul már jól is laktam, következésképpen hangulatom az étvágyammal együtt hanyatlott meredeken lefelé. Letettem a kést meg a villát, és közömbösen néztem, ahogy a két kis diák jó étvággyal habzsol.

Kérdeztem Beibeitől, hogy van az apja mostanában, jól megy-e az üzlet. Beibei elgondolkodott, majd azt válaszolta, hogy az üzlet úgy-ahogy megy, viszont Wen Qiang folyton veszekszik vele. Néhány nappal korábban például Wen Qiang venni akart egy bőrruhát, mire hatalmas vita támadt köztük. Egy bőrruhán ugyan hogy lehet hajba kapni, kérdeztem, hiszen az csak néhány ezer yuan. Erre Beibei azt mondta, hogy Wen Qiangnak már van vagy hét-nyolc bőrruhája, és ezek közül egyiket sem hordta háromnál többször, mivel egyáltalán nem is szeret bőrruhát viselni, ezt ő maga mondta, mert hát az ember, ha bőrruhát ölt magára, tulajdonképpen olyan lesz, mint egy kis állat. Akkor meg minek akar venni? Talán csak presztízsből, mert újdonságra vágyik, izgalomra, kielégülésre… mi más lehet, ha egy nő akar valamit, ami tetszik neki, ugyan milyen indokra van szükség, az indok éppen az, hogy tetszik neki.

Lehajtott fejjel tűnődtem azon, amit Beibei mondott. Beibei meghúzogatta a pulóverem ujját, anya, hogyhogy te ezt nem érted, egy nőnek a te korodban már tudnia kellene, hogyan működnek a férfiak, különben nem lesz olyan férfi, aki beléd szeret.

Kihozták a desszertet: két egyforma mandulás pudingot. Beibei evett egy falatot, és boldog mosolyra fakadt, kiskanalával óvatosan lyukat fúrt a lágy pudingba, és a számhoz emelte a kanalat. Amint lenyeltem az édes pudingot, azonnal émelygés fogott el, és ez a hányingerszerű érzés még akkor is tartott, amikor kiléptünk az Esőerdő étteremből. Alighogy kisétáltunk az ajtón, Beibeiék máris elbúcsúztak.

A hányinger csak nem akart szűnni, ezért leültem egy ruhabolt elé kirakott műanyagszékre a Dongfang téren, és a cipőm orrára szegeztem homályba borult tekintetem.

Ekkor láttam meg a fiatalabb nénémet, aki lila színű kosztümöt viselt gondosan kifényesített fekete, magas szárú csizmával, a karjára vetve pedig egy első osztályú szürkés-fehér gyapjúkabátot tartott. Oldalán ott lépkedett egy elegáns tartású, jólöltözött férfi. A néném is észrevett, és odaintett nekem. Így hát nem tehettem mást, fel kellett állnom, hogy odamenjek ehhez a szerelemtől ragyogó párhoz.

A jólöltözött férfit nem kellett bemutatni: nem volt más, mint az X kórház belgyógyász specialistája, aki meggyógyította a néném gyomorbaját. Jobbat ki sem lehetne találni: az éveken át húzódó betegség egyszer csak elmúlik, és még a királyfi is felbukkan fehér lován. Még fél éve sem volt, hogy a nagynéném meggyógyult, amikor a belgyógyászdoktor felesége meghalt. Ennyire jól még az Isten sem rendezhette volna.

Látszott, hogy nagynéném és a belgyógyászdoktor kapcsolata már eléggé szoros, ugyanis néném beszélgetésünk egész ideje alatt le sem vette a kezét a doktorról, megállás nélkül cirógatta, először a karját, aztán a tarkóját, később a vállát, a hátát, a derekát, a fenekét. Magamban azt gondoltam, ha lenne rá mód (például ha a néném alacsonyabb lenne egy kicsit), talán végigsimogatná a doktort a combjától a lábszárán át egészen a lábfejéig.

Kérdeztem a nagynénémtől, hogy jött-e a szenes, mire azt felelte, hogy közben hazajött Ouyang. A fiatalabb néném sosem hívta Ouyangot sógornak. Hirtelen megfogta a kezem, és megkérdezte, miért vagyok ennyire sápadt. Talán nem egészen jól választottam magamnak ebédet, mondtam. Az eddig szótlanul mellettünk álldogáló belgyógyászdoktor ekkor közbevetette, hogy talán az lenne a legjobb, ha elmennék kivizsgáltatni magam, mert az én koromban már könnyen kialakulhat valami baj, majd előhúzott egy névjegyet az öltönye zsebéből, és átadta. A belgyógyászdoktort Zhang Wenzhengnek hívták.

Aznap a Dongfang teret elhagyva keleti irányba haladtam tovább. Nagynénémék táncolni hívtak, de inkább nemet mondtam, mégis mit csináljak én egyedül egy turbékoló szerelmespárral, legfeljebb a gyertyát tarthatom nekik. Azonkívül pedig a tánctermek hangulatát sem állhatom: a férfiak mind olyanok, mint az eunuchok, minden erejüket bevetve rogyasztgatják a lábukat meg tekergetik a csípőjüket, a nők pedig nem elég, hogy agyoncicomázzák magukat, de még hagyják is, hogy ezek az eunuchok válogassanak köztük, azt a benyomást keltve magukról, hogy még egy palotacseléddel sem érnek fel. Még láttam, hogy a belgyógyászdoktor beülteti a nénémet a Volkswagen Jettájába, először igazi úriember módjára kinyitja az ajtót neki, majd miután a néném kényelmesen elhelyezkedett, kinyitja a vezetőülés oldalán lévő ajtót, és végül tökéletesen gyakorlott mozdulatokkal beindítja a kocsit.

Úgy döntöttem, hogy gyalog megyek haza, hiszen a Dongdan csak négy-öt megállónyira van a Dongsibei sugárúttól.

Épp elértem a Lampionpiac térnél lévő könyvesbolthoz, amikor hirtelen azt éreztem, hogy egy adag gyomorsav bugyog fel egészen a torkomig, még arra sem volt időm, hogy eszembe jusson visszatartani. Szájam megtelt a marón csípős savval, és mire feleszméltem, már behajlított derékkal álltam, és egy mélyről felszakadó hang után nagy adag rákszószszerű valamit hánytam magam elé a földre, amitől teljesen elszédültem. Az út menti korlátba kapaszkodva álltam egy darabig becsukott szemmel. Mikor újra kinyitottam, csillagokat láttam magam előtt. Fogni akartam egy taxit, de hiába integettem, minden taxiban ült már valaki, mintha szándékosan velem akarnának kitolni.

Másnap elmentem az X kórházba, de Zhang Wenzheng nem volt az ambulancián. Megkérdeztem a recepciós pultnál a nővért, hogy hol van Zhang doktor, mire ő fel sem nézett, úgy mondta, hogy talán az osztályon. És vajon hogy lehetne most megtalálni, kérdeztem, a nővér pedig azt felelte, hogy próbáljak meg szétnézni az osztályon, vagy hívjam a csipogóján, aztán elhallgatott egy pillanatra és hozzátette, félő, hogy a csipogójára nem fog reagálni. Így végül jobb híján telefonáltam a fiatalabb nénémnek, és megkértem, hogy vegye fel vele a kapcsolatot. Negyed óra sem telt el, és Zhang Wenzheng máris futva közeledett, levegő után kapkodva, verejtékező arccal állt előttem, nedves haját igazgatta, majd fehér köpenyének felső zsebéből előhúzott egy papírtörlőt, és letörölgette vele az izzadságot. Csak ekkor figyeltem fel rá, hogy milyen meleg van a kórházban – sokan kipirosodott arccal és füllel várakoznak a vizsgálatra, mintha virulnának az egészségtől.

Megkérdezte, mi a panaszom. A gyomrommal lehet baj, mondtam, nincs étvágyam, tegnap még hánytam is.

– Miután elbúcsúztunk? – Szemében megvillant az orvosokra jellemző szakmai jellegű érdeklődés. Bólintottam. Bekísért a belgyógyászat 2-es számú vizsgálójába, ahol egy középkorú, nagyjából ötven év körüli orvos vizsgált éppen egy beteget nyugodt alapossággal, miközben két oldalán ott ült két páratlanul jámbor tanítványa. Zhang Wenzheng odament hozzá, a füléhez hajolt, és halkan suttogott egy darabig. A középkorú orvos felnézett rám, intett, hogy üljek le a mögötte lévő székre, és várjak egy kicsit. Volt még egy szék mellettem, de Zhang Wenzheng nem ült le, menni se ment, akár egy fehér pózna, úgy állt mellettem mereven.

Felnéztem rá, és halkan szóltam neki:

– Ha dolgod van, csak menj nyugodtan, majd amikor kész leszek, beszámolok.

Zhang Wenzheng csak állt tovább mozdulatlanul és mosolygott, de ebben a pillanatban megszólalt a zsebében lévő csipogója, elővette és megnézte, majd lehajolt, és azt mondta, beteghez hívják, de azonnal visszajön. Rövid tétovázás után végül úgy döntött, mégis inkább én menjek utána, amikor végeztem, a fekvőbetegrészlegen, az ötödik emelet keleti szárnyán lévő 7-es számú betegszobában lesz.

Miután Zhang Wenzheng távozott, teljes figyelmemet annak szentelhettem, ahogyan a középkorú orvos a betegét vizsgálja.

Elég volt csak egy pillantást vetnem arra az emberre, aki e pillanatban a páciens szerepét töltötte be, hogy megállapítsam, egyszerű parasztember, ránézésre hetven év körüli, szikár arcú. Háta mögött egy férfi és egy nő állt, minden bizonnyal a fia és a menye. Az orvos kedvesen és jó hangosan beszélt vele:

– Befekszik a kórházba, megműtjük, és minden rendben lesz.

Ezt követően megkérte az öregember menyét, hogy vezesse ki az apósát, közben intett a fiának, hogy ő még maradjon. Hallottam, hogy az orvos halkan azt mondja a bácsi fiának, az öregnek gyomorrákja van előrehaladott stádiumban, a műtét után kemoterápiára lesz szükség, mindez komoly költséggel jár, jó lesz, ha felkészülnek rá. Az öregember fia – alacsony, zömök, pirospozsgás, középkorú férfi – azonnal néma zokogásban tört ki, arcát pillanatok alatt könnyek borították. Kérlelte az orvost, tegyen meg mindent, amit csak lehet, a legjobb gyógyszereket adja az apjának, s hozzátette még azt is, a pénz nem jelent gondot, a családjuk két éve nyitott egy gombatermesztő üzemet, az éves hasznuk legkevesebb két-háromszázezer yuan. Az orvos hátrafordult, és intett, hogy jöjjek, majd újra a könnyáztatta arcú, középkorú parasztemberhez fordult:

– Akkor jó, ha van pénzük, akkor jó. – Miközben beszélt, a kezébe adta az egyik gyakornok által megírt beutalót, majd elküldte a férfit az ambulancia mögött lévő fekvőbetegrészlegre azzal, hogy intézze el a szükséges adminisztrációt.

Orvosi szempár meredt egyenesen rám – a beteggel szembeni szívélyesség (vagy helyesebben szólva a betegséggel szembeni szívélyesség) ott bujkált az áttetsző hártya mögött. Be kell látnom, hogy a betegét vizsgáló orvoson kívül a világon senki más nem képes ilyen nyugalmat és biztonságot sugározni, és az orvosok közül is csak a szakmájukban igazán kiemelkedők tekintete tükrözi ezt a fajta mély empátiát (akár színlelik, akár nem).

Még csak annyit mondtam, hogy a gyomrom érzékeny, az orvos már utasította is két jámbor tanítványát, hogy írjanak beutalót többek között röntgenre, jegyeztessenek elő ultrahangra és gyomortükrözésre is.

Ezután megkérdezte, hogy mennyi ideje, visszakérdeztem, hogy mi mennyi ideje, mire a jobb kezében tartott ibolyaszínű golyóstollal a gyomromra mutatott, „az érzékenység vagy fájdalom.” Nagyjából fél éve, mondtam. Fölemelte a fejét, és a távolba nézett elgondolkodva, majd így szólt:

– Akkor először is csináltassa meg a vizsgálatokat, majd jöjjön vissza, ha megvannak az eredmények.

Miután a röntgen kész lett, átmentem az ultrahangra időpontot kérni. A gyomortükrözésre szóló beutalóra pillantva szorongás fogott el, nem tudtam elhatározni magam, hogy tényleg megcsináltassam-e, vagy inkább ne, mert úgy hallottam, a gyomortükrözés nagyon kellemetlen. Az jutott eszembe, Zhang Wenzhengtől kérek tanácsot, hogy mitévő legyek, így hát elindultam a fekvőbetegrészlegre, hogy megkeressem.

Felmentem az ötödikre, ott is a 7-es számú betegszoba ajtajáig, ahol megkérdeztem a szobából éppen kilépő nővért, hogy merre találom Zhang doktort, melyik Zhang doktort, kérdezett vissza, hét vagy nyolc Zhang nevű orvos is dolgozik itt. Zhang Wenzheng doktor urat, feleltem, de ebben a pillanatban meg is láttam, amint jön ki az egyik betegszobából, háta mögött egy nagy csapat fiatal rezidenssel. Zhang Wenzheng is észrevett, ott is hagyta azonnal a rezidenseket, és egyenesen hozzám sietett, kérdezte, hogy mi újság. Odanyújtottam neki a gyomortükrözésre szóló beutalót, és csak néztem rá kérdőn. Nem lehet esetleg más módon eljutni a diagnózishoz, vetette fel, mondjuk... végül is a röntgen már kész, és ultrahangra is előjegyeztek. Elvette a kezemben lévő röntgenképet, odament az egyik betegszoba ajtajához, és a fény felé tartva alaposan végigtanulmányozta, majd így szólt:

– A röntgenképről nem látszik, hogy különösebb probléma lenne, csak néhány kisebb fekély. Várjuk meg az ultrahang eredményét, és akkor meglátjuk.

Megkérdeztem, hogy szükség van-e a gyomortükrözésre. Látta rajtam, hogy tartok a vizsgálattól, és azt mondta, egyelőre hagyjam, várjuk meg az ultrahang eredményét. Amint ezt végigmondta, már ment is vissza a csapat fehérköpenyes közé.

Amikor eljött az ultrahangvizsgálat napja, szabadnapot kértem a főnöknőmtől. Nem adott azonnal választ, inkább mosolygó arccal leültetett az egyik fotelba, és töltött egy csésze első osztályú Sárkánykút-teát. Néztem, ahogy a tealevelek egymással versengve merülnek alá az üvegcsészében, és nem tudom, miért, de baljós előérzetem támadt. Nem vettem el a csészét, amit a főnöknőm felém nyújtott, hanem felnéztem rá, és megkérdeztem, ugye, valami probléma van.

A főnöknőm – illetve ezen a ponton még említhetem úgy, hogy a barátnőm, elvégre egészen eddig nem tett semmi olyat, ami rám nézve kedvezőtlen lett volna, ugyanakkor az előérzetem azt súgta, hamarosan nem leszünk már barátok, és lám, ebben a pillanatban az iménti mosoly szigorú tárgyilagossággá változott az arcán – megköszörülte a torkát, és belefogott: a cég válságos helyzetben van, az ügyfelek egyre fogynak, nem elegendő a forgótőke, mindezek miatt a cég a létszámcsökkentés lehetőségét fontolgatja. Arra gondoltam, egy olyasfajta jelentéktelen pozícióban lévő ember, mint én, biztosan az élén kapott helyet az elbocsátandók névsorának, így hát meg sem vártam, hogy befejezze, inkább elébe mentem az egésznek, és mondtam, hogy én hajlandó vagyok elfogadni az elbocsátást, hogy ezzel is könnyítsek valamelyest a cégre nehezedő terheken. A főnöknőm végighallgatva mindezt felnevetett, „hajlandó elfogadni az elbocsátást, hehe…” – a nevetése olyan volt, akár egy férfié.

A cég tizenhatodik emeleti székhelyéről lementem a földszintre. A hallban jó néhányan álltak csoportokba verődve, arcuk haragot tükrözött. Egyesek nekihevülten magyaráztak a mellettük állóknak, míg mások hallgatásba burkolóztak vagy cigarettát szívtak lankadatlanul. Mind ugyanúgy pórul jártak, mint én.

Kint az utcán emberek és autók cikáztak ide-oda, zsibongva zajlott az élet – a városi léten mit sem változtat egyetlen ember balszerencséje. Ha az ember hajlandó magát mint egy csorba cserepet odavetni az utcára, nem fog beletelni sok idő, és az izgatott városi hangulat magával sodorja, apró darabokra zúzva sajgó lelkét. A Sanyuan felüljárón álldogáltam, az alattam hömpölygő autók árja azt az érzést keltette bennem, mintha víz akarna elnyelni mindjárt. Immár szabad ember voltam a városban, egy negyvenes nő, aki elvesztette a családját és a munkáját, de legyen mégoly kegyetlen hozzá a sors, büszkesége és tartása kikezdhetetlen. Egy voltam a Peking minden utcájának minden zegzugában megtalálható hervadó asszonyok között. Lehúztam a kezemről drága bőrkesztyűm (újdonsült munkanélküliként szükségesnek érzem hozzátenni, hogy a hatezer yuanos fizetésemből nem számított luxusnak, ha egy ötszáz yuanba kerülő kesztyűt veszek), végigsimítottam a felüljáró fehér korlátját és arra gondoltam, a modern nagyvárosok korlátai nem olyanok, mint a régi korokéi, hiszen annyi nagyratörő ember lapogatja végig őket, hogy a modern nagyvárosok korlátai mind magányosak.

Miután jól kiszomorkodtam magam az utcán, fogtam egy taxit, és elvitettem magam az X kórházhoz. Már majdnem tizenegy óra volt. Elrohantam a fekvőbetegrészlegen lévő ultrahangvizsgálóba, és meglepetten láttam, hogy a váró úgy zsibong, akár egy méhkas. Kissé elbizonytalanodtam, de ekkor hallottam, hogy valaki az én nevem kiáltja, körülnéztem, de mindenhol idegen arcokat láttam. Csak akkor eszméltem zavaromból, amikor Zhang Wenzheng meghúzgálta a pulóverem ujját. Hogyhogy csak most jöttem, kérdezte, de meg sem várta a válaszom, szinte parancsoló hangon szólt, hogy kövessem, elvezetett egy közeli ultrahangvizsgálóba, kinyitotta az ajtót, és odaszólt az orvosnak, aki éppen egy beteget vizsgált:

– Cai doktornő, megérkezett a páciens, akiről beszéltem.

Ez a Cai nevű doktornő fel sem nézett, csak annyit mondott:

– Jó, kis türelmet.

Épp mint aznap, amikor a vizsgálóban voltunk, Zhang Wenzheng a fejével intett, hogy üljek le, s alighogy leültem, megszólalt a csipogója, én pedig meg sem vártam, hogy előhalássza a köpenye zsebéből, már mondtam is, hogy csak menjen nyugodtan, majd ha kész leszek, átmegyek és megkeresem. Az életben nagyon sok a hasonló vagy akár teljesen egyforma jelenet, ha nem így lenne, hogyan is lehetne kitölteni olyan hosszú időt, mint amilyen az emberi élet.

Zhang Wenzheng előhalászta a csipogóját, és megnézte: nem az osztályról hívnak, mondta, a kórházi pártbizottság az. Tágra nyílt szemmel meredtem rá, mire felnevetett. Mitől ijedtem így meg, kérdezte. Szerintem ha az embert a vezetőség keresi, az sosem jó.

Zhang Wenzheng kiadta, hogy az ultrahang után ne mozduljak, maradjak ott és várjam meg.

A Cai nevű doktornő szólt, hogy feküdjek fel az ágyra. Miközben levettem a cipőm, Cai doktornőt néztem, ötven év körüli lehetett, roppant elegáns, minden egyes mozdulata olyan kecses, amilyen csak kevés nőre jellemző, hangja és hanglejtése végtelenül nőies. Kérte, hogy húzzam fel a pulóverem, és én féltem, hogy kilátszik majd a melltartóm, de azért csináltam engedelmesen, amit mondott. Nem szólt még egyszer, csak hümmögött egyet, és még feljebb húzta a pulóverem, teljesen felfedve testszínű melltartóm. Még arra sem volt időm, hogy szégyenérzetem támadjon, amikor a hasamon valami hideget éreztem, minden bizonnyal az ultrahang géljének hidegét.

Körülbelül öt perc elteltével Cai doktornő azt mondta: felkelhet. Gyorsan megkérdeztem, hogy ugye, nincs baj. Ő már a következő beteget szólította, közben pedig meghagyta az asszisztensének, hogy írja meg a vizsgálatról szóló jelentést, majd visszafordult, rám szegezte nagy és tisztán csillogó szemét, és kedves hangon azt tanácsolta, csináltassak további vizsgálatokat, menjek el a nőgyógyászatra például. A nőgyógyászatra? Tágra nyílt szemmel néztem rá. De semmilyen panaszom nincs. Mikor ezt mondtam, észrevettem, hogy az alhasam simogatom. Előfordul, magyarázta, hogy egyes betegségek mindenféle érzékelhető tünet nélkül alakulnak ki.

Megjött Zhang Wenzheng, már megint csupa izzadság volt, elvette tőlem a jelentést, s a tekintete mint egy patak, úgy folyt végig kanyarogva a papíron, végül megnyugodva hozzám fordult, semmi baj, minden rendben van, lényegében ugyanaz, mint amit a röntgen is kimutatott, csak egy kis fekély. Elmondtam neki, hogy mit tanácsolt Cai doktornő, mire hümmögött néhány pillanatig, végül azt mondta, Cai doktornőnek igaza van. Elvégre ha egy nő úgy érzi, hogy valami nincs rendben, legelőször mindig a nőgyógyászati vizsgálattal kell kezdeni.

Nem foglalkoztam azzal, amit Zhang Wenzheng utoljára mondott, nem mentem el azonnal a nőgyógyászatra, hogy alaposabban kivizsgáltassam magam. Ebben a pillanatban a halál olyan közel van hozzám, hogy már hallom erőteljes, visszhangzó lépteit. Életem végén, a halálra készülve egyetlen utolsó jó tanácsot adnék minden nőnek: ha úgy érzed, hogy valami nincs rendben a testeddel, legelőször nőgyógyászhoz fordulj, és utána jöhet a belgyógyász, a sebész…

Ha jobban belegondolok, elsősorban azért nem mentem akkor rögtön a nőgyógyászatra, mert gyomorpanaszaim rövid időn belül megszűntek, s a gyomrom olyan lett újból, mint bármelyik egészséges szerv: szinte nem is érzékeljük a létezését, és míg mi ügyet sem vetünk rá, ő csak végzi szépen a dolgát.

Egy héttel a vizsgálatok után már ugyanúgy habzsoltam, mint azelőtt, s a folyószámlámon összegyűlt tizenötezer yuant mind kivettem a bankból, mert hát a reményvesztett nőnek mindig nagyon jó az étvágya, minden étkezéskor az első falatot a szájához emelve az a különös érzés keríti hatalmába, hogy fel tudna falni akár egy egész elefántot is.

Naphosszat böngésztem az álláshirdetéseket a pekingi Esti Hírlapban, kerestem a nekem való munkalehetőséget. Olyan pozíciók érdekeltek általában, mint megbízott előadó egy főiskolán, szövegíró egy reklámcégnél, kötettervező egy kiadónál, vagy ha más nem, hát a régi nóta: az újság. Az újsággal azonban már megjártam egyszer, amikor a csodálatra méltó Xin Ping kitette a szűröm, és én, az egyik híres-neves pekingi egyetem diákja, egy lettem a számtalan munkanélküli közt – kész depresszió!

„Kész depresszió”, ez most a pekingi középiskolások állandó szavajárása, én Beibeitől tanultam. Ez a kifejezés szerintem egyfajta öniróniát rejt, ráadásul magában hordozza Peking új városi kultúrájának sajátosságát, ahogy az ember megformálja az ajkával és finoman kiejti, szája a jelentéssel merőben ellentétes kontextust teremtve mosolyra húzódik – ez a kettősség a varázslatos Peking egyedülálló megkülönböztető jegye.

A „depresszió” körülbelül három napja tartott, amikor csöngött a telefonom: a vonal túlsó végén egy idősnek tűnő hang azt kérte, találjam ki, ki az. Nem fog menni, válaszoltam, de igazából csak nem voltam abban a hangulatban, hogy találgassak. Az idős hang nagyon kitartó volt, mondta, hogy csak gondolkozzam, az nem lehet, hogy még az ő hangját sem ismerem fel – ez az utolsó mondata megbántottságról árulkodott. Rájöttem, hogy nem más ő, mint a régi főnököm az újságnál, az az ember, aki bolond módon átengedte a pozícióját Xin Pingnek.

Nahát, főnök úr, igazán maga az? Elmondta, hogy Xin Ping ismét külföldön van, ezúttal ráadásul egy külföldi férfi vitte magával, vagyis annak az esélye, hogy visszajöjjön, igen kicsi, a lapnál ezért most eléggé kaotikus a helyzet, és a kiadó őt kérte fel, hogy ideiglenesen vegye át a feladatokat az újságnál. Köhögött, majd folytatta: nincs túl jól mostanában, időskori asztmától szenved, és gyakran vannak rohamai, azt reméli, vissza tudok menni a laphoz, hogy segítsek neki.

Csak hümmögtem, nem tudtam, hogyan válaszoljak a főnökömnek hirtelen. A világ tényleg olyan, mint egy kaleidoszkóp, úgy változik erre-arra, hogy még az Isten sem tudná megmondani pontosan, milyen formát fog ölteni végül. Hallgatásomat a főnököm úgy értelmezte, hogy biztosan a munkaviszonyomon tűnődöm, és gyorsan magyarázkodásba fogott: a papírjaimat megőrizték, vagyis még mindig úgy tekintenek rám, mintha odatartoznék, csak véletlenül váltam a Xin Ping-féle átszervezés áldozatává. Azonnal közbeszóltam, hogy nincs szükség a magyarázatra, éppen a munka miatt idegeskedtem a napokban. Kérdezte, hogy mi történt, mire elmeséltem neki pontról pontra mindent. Végül mindketten fellélegeztünk, és a főnököm így szólt:

– Most már nem kell aggódnod, ha jól csinálod, rövid időn belül még főnök is lehetsz.

Ezzel a mondattal jó húrt pendített meg, örömtelin borzongató volt a gondolat, még a hangom is megváltozott:

– Csakis akkor, ha ön is támogat.

Este vacsora közben cirokpálinkát iszogattunk a nagybátyámmal. Vacsora után bekapcsoltam a tévét, megállás nélkül váltogattam a csatornákat a távirányítóval, de semmi érdekeset nem találtam, úgyhogy inkább fogtam Woolf Saját szoba című könyvét, bebújtam az ágyba, és olvastam, de a szerző vagy a fordító túlzottan hosszú mondatai megint álmosítón hatottak rám. Letettem a könyvet a párnám mellé, és eszembe jutott Liang Yu. Ahogy Liang Yure és a vele töltött szenvedéllyel teli napokra gondoltam, kezem önkéntelenül a bugyimba tévedt, és magától siklott egyre tovább, csúszott könnyedén be a testembe…

Az ujjam túlságosan vékony, és a testem, amiből már kibújt egyszer egy három és fél kilós kisbaba, túlságosan tág. Pillanatokon belül szembesülnöm kellett azzal az elkeserítő érzéssel, hogy nem rendelkezem kellő erővel vadállati mértékűvé gerjedt vágyam kielégítésére. Nem olyan sokára, mint ahogy számtalan korábbi önkielégítéskor, mégis könnyedén rátaláltam izgalmam forrására, és haladtam minden mozdulattal egyre közelebb… sikolyok, zihálás, rándulások. Éreztem, ahogy a testemben gyűlő nedvesség mint egy végtelen csermely, úgy csorog, folyik ki belőlem… benedvesítve az ujjam, az alattam lévő lepedőt, dúsan fodrozódó szeméremszőrzetemet… de végül nem jutottam a csúcsra. Egy nőnek, aki elvesztette a szerelmét, a hőn áhított orgazmus elérhetetlen illúzió csupán.

Mint iszap a tengerparton, úgy feküdtem a lucskos ágyon. Nem volt erőm, hogy felvegyem a bugyim, vagyis az önkielégítés végeztével még nagyjából öt percig meztelenül hevertem, magam alatt érezve a saját váladékomtól nedves lepedő hidegét. Szégyenkezni kezdtem heves vágyaim miatt, a zilált ágyon fekve azt gondoltam, micsoda szégyentelen nőszemély vagyok tulajdonképpen.

Minden változás fokozatos. Én például régen olyan nő voltam, aki gyakran elpirul, amikor másokkal beszél, mostanra viszont már nálam fiatalabb férfiakba szeretek bele, és még önkielégíteni is szoktam. A változásnak ezt a folyamatát, attól tartok, még nekem magamnak is nehéz lenne levezetnem.

Kár ennyit töprengni mindenen! Lehet, hogy a Föld holnap felrobban, vagy a világon mindenki egy nap leforgása alatt AIDS-fertőzötté válik, és az egész emberiség egyszerre pusztul el menthetetlenül, vagy terroristák támadják meg sorra Peking minden egyes mit sem sejtő lakosát. Egy szó mint száz, aludni akartam, mert az önkielégítés felemésztette az erre az estére szánt összes energiám, és mert a kenyérkereseti problémám megoldódott szépen magától, anélkül, hogy akár csak két fűszálat keresztbe kellett volna tennem az ügy érdekében. Fejem e pillanatban teljesen üres volt, épp ahogyan az alváshoz kell, és már aludtam is…

Mire másnap felébredtem, már nyolc óra volt, és tízre kellett mennem a lapkiadóba, hogy a főnökömmel találkozzam. Kimentem gyorsan a konyhába, ittam egy kis tejet, és ettem néhány falat kenyeret. Mikor visszatértem a szobámba, hogy felöltözzek, elképzelésem sem volt róla, hogy mit vegyek fel, hosszasan kotorásztam a ruhásszekrényben, míg végül kiválasztottam ugyanazt a szürke kötött pulóvert, farmernadrágot és félhosszú, szürke szövetkabátot, amit akkor viseltem, amikor együtt vacsoráztam Liang Yuékkel.

Az épület, ahol a kiadó volt, mit sem változott a fél évvel ezelőtti állapotához képest, amikor eljöttem onnan. A széles íróasztal mögött helyet foglaló főnökömet látva azonban nagyon meglepődtem: korábban őszes haja teljesen fehér lett, és legutóbbi találkozásunk óta megszaporodtak arcán a ráncok is – úgy nézett ki, mint aki több ezer mérföldes utat tett meg. A főnököm is meglepődött, amikor meglátott, aggódva kérdezte, hogy csak nem valami betegség miatt fogytam le ennyire. Nem túl jó a gyomrom mostanában, feleltem. Miután kölcsönösen érdeklődtünk egymás hogyléte felől, rátértünk a munkára. Több mint egy órán keresztül beszéltünk már, amikor mindketten az óránkra pillantottunk: fél tizenkettő, ebédidő. A főnököm azt mondta, meghív ebédelni, én pedig kimentem megkeresni Liut, a titkárnőt, de csak egy ismeretlen fiatal lányt találtam a faxnál, és megkérdeztem, nem tudja-e, hol van Liu. Nem tudja, mondta. Nézelődtem, de egy ismerős arcot sem fedeztem fel, így hát nem volt mit tenni, kettesben kellett ebédelnem a főnökkel.

A főnököm, miközben evett, még inkább olyan volt, mint egy vándor, aki hosszú útról tért vissza – mohón falta az ételt, pillanatok alatt eltüntetett mindent a tányérjáról. Könnyedén aratott diadalt a tehetetlen falatok fölött. Mikor az asztalon már csak nyomai maradtak a habzsolásnak, a főnök, mintha abban a pillanatban jutna eszébe valami, váratlanul abbahagyta a rágást, kinyitotta zsírtól maszatos száját, és megkérdezte, én miért nem eszem, nem ízlik talán? Gyomorsav szaladt fel ekkor hirtelen a torkomba, már megint ez a gyanús előjel, nem tudtam megszólalni, féltem, hogy amint beszélni kezdek, elhányom magam, ezért inkább csendes elmélkedést színlelve csupán a kezemmel jeleztem a főnökömnek, hogy ő csak folytassa az evést nyugodtan.

Amint kiléptem az étteremből, leguggoltam és hánytam. Nagyjából öt-hat öklendezés után minden falatot kihánytam, amit megettem, és ezután csak savat okádtam. Azt azért érzékeltem mindeközben, hogy az étterembe tartó emberek nevetnivalónak látnak, azt hiszik, túl sokat ittam. Egyedül csak a főnököm aggódik értem. Mint macska a forró bádogtetőn, úgy szaladgál körülöttem idegesen, és sóhajtozik megállás nélkül: most mit csináljon…?

Miután a hányinger alábbhagyott, behunyt szemmel guggoltam tovább, nem mintha nem akartam volna felállni, egyszerűen annyira szédültem, hogy nem bírtam. Már nem mentem vissza a kiadóba, a főnökömmel folytatott délelőtti megbeszélés önmagában szimbolikus jelentőséggel bírt, kurta kis életem végére tett szép, nagy pontot. A sorsom az, hogy az újságírásnak áldozzam magam mindenestül, így még ha kanyargós úton is, de végül vissza kell térnem az újságírás hőn szeretett világába, és e vágy megvalósításában kezdetektől fogva a főnököm segített. Persze mindez az utolsó napjaimra maradt kevéske elmélkedés eredménye. Azokban a napokban, amikor a testem már annyira elgyengült, hogy csak feküdni tudtam azon a szűkös kis ágyon, megértettem az élet leglényegesebb kérdését, vagyis hogy minden embernek meghatározott sorsa van. Ostobának születtem, ezért halálomig kellett várnom rá, hogy ezt meg tudjam emészteni. Még a mostani középiskolásokkal sem érek fel, akik az anyaméhből szabadulva szinte azonnal megtudják, mi is az élet. Emlékszem, Beibei mesélte egyszer, hogy mit mondott az egyik osztálytársa: ha az ember sorsa eleve elrendeltetett, akkor mi értelme van élni egyáltalán?

Zhang Wenzheng elintézett nekem egy teljes körű állapotfelmérést. Minden negyvenéves nő testének és lelkének szüksége van szervizre. Kezemben egy köteg beutalóval és vizsgálati eredménnyel szaladgáltam fel-alá az X kórház ambulanciája és osztályai között. Ezzel a nagy rohangálással, így visszatekintve, végül borzasztó célt értem el: egyértelmű bizonyítékát találtam annak, hogy életem véget fog érni. Jobban belegondolva az ember legszánalmasabb tulajdonsága, hogy mindenre választ keres, nem képes szemet hunyni, mindegy, mi lesz a vége, öröm-e vagy bánat. Ha például egy nő azt gyanítja, hogy a férje viszonyt folytat, mindenáron bizonyítékot igyekszik találni a házasságtörésre, még ha így nem egyéb is a célja, mint hogy tönkretegye a saját házasságát.

Ott ültem végül a nőgyógyászati vizsgálóban. Az egész kórházban ennek a helyiségnek a levegője tűnt a legsejtelmesebbnek, a közel ötven négyzetméteres szobát fonnyadó levelek szaga töltötte be – a női test legrejtettebb zugának illata. Egy későbbi napon, amikor Zhang Tonggal ültünk a Jianguo hotel dísztelen nyugati éttermében francia módra készített csigával a tányérunkon, elmeséltem neki a nőgyógyászati vizsgálóban terjengő illattal kapcsolatos észrevételem, mire ő felnevetett, miközben gyakorlott mozdulatokkal forgatta a kezében tartott kést és villát. Nem tudom, hogyan kapcsolódott egymáshoz ez az emlékeimben élő illat és az előttem lévő francia ínyencség, lehetséges, hogy ami összekötötte őket, nem volt más, mint a velem szemben ülő férfi: az orvosom, Zhang Tong, az az ember, aki a kötelék volt köztem, a szerelem és a halál között.

Most viszont Zhang Tong egy nőgyógyász szakorvos szemével fürkészte az arcom. Megkérdezte, mióta tart a gyomorpanaszom. Mondtam, hogy már több mint fél éve. Fogytam-e, kérdezte. Körülbelül öt kilót, feleltem. Összevonta a szemöldökét, én pedig jól megnéztem magamnak a mellére tűzött névkártyát: prof. dr. Zhang Tong, nőgyógyász osztályvezető főorvos. Ekkor halkan szólt néhány szót a két asszisztenséhez, akik bólogattak, közben pedig rám nézett egy pillanatra. Furcsa előérzetem támadt, de amikor kérdezni akartam valamit, láttam, hogy Zhang Tong int, feküdjek fel a mögöttem lévő vizsgálóágyra. Még egy kicsit zavarban voltam, de amikor felnéztem Zhang Tongra, az előírásnak megfelelő orvosi arckifejezés láttán megnyugodtam, gyorsan lehúztam a nadrágom egyik szárát, és felfeküdtem az ágyra.

Zhang Tong felhúzott egy pár vékony gumikesztyűt, közben pedig elmagyarázta az asszisztenseinek és egyúttal nekem is, mi fog következni:

– Most egy medencevizsgálatot fogunk elvégezni, betapintom az alhasat, a hüvelyt és a végbelet.

Éreztem, ahogy egy kéz tapogatózik aprólékos törődéssel a testemben – ilyenfajta törődést még soha azelőtt nem tapasztaltam. Ha most visszanézve belegondolok, talán éppen ettől a pillanattól kezdődött, és éppen a testem legmélyén. Ezért a különleges törődésért cserébe a szerelmem adtam.

– 10 milliméteres mindkét oldalon.

Ezt Zhang Tong már az asszisztenseinek mondta, engem pedig megkért, keljek fel.

Visszaült a vizsgálóban lévő kicsi asztalka mögé, és lehajtott fejjel írt a kórlapomra szélsebesen, néha felnézett és mondott valamit, például hogy még szükség lesz további vizsgálatokra, de hogy azért nem kell aggódnom, majd találunk megoldást.

Meredten bámultam Zhang Tongra, nem tudtam olvasni sem a mozdulataiban sem a gondolataiban, elképzelésem sem volt, mi bajom lehet, súlyos-e a betegségem vagy sem, ha súlyos, még mennyi időm van hátra, és így tovább, formálódtak sorra azok a kérdések a fejemben, melyeket az emberek a betegséggel szembesülve leggyakrabban feltesznek. Ekkor a kezembe adott egy halom beutalót, amit az asszisztensével íratott meg, és abban a szemvillanásnyi időben, amíg hátrafordult egy vizespohárért, a kórlapomon megpillantottam azt a szívszorító szót: carcinoma.

A negyvenéves nőt, akinek felsőfokú végzettsége volt, aki megtapasztalta, milyen rögös és kacskaringós utakon át vezet az élet, aki, bár nem vonult kolostorba, lelkének egy részét átadta a buddhizmusnak, aki mindig szelíden fogadta a bántalmakat, aki korábban azt hirdette magáról, ha a Halál eljön érte, nevetve fogadja majd, most ez az egyetlen egy szó, ez az egy kicsi szó egészen összetörte. A valóság kegyetlen, és most már azt is tudtam, mennyire súlyosan az.