Borítószöveg

Milyen hosszú az út a szocialista Magyarország szürkeségéből Párizsba, a fény és a divat városába? És vajon lehetséges-e, érdemes-e visszafelé is megtenni ezt az utat? Hogyan lesz a furcsa, akaratos kisfiúból egy nemzetközileg jegyzett divatmárka tervezője, és hogyan tudja megtartani és kibontakoztatni sajátos személyiségét egy olyan rendszerben, ahol a konformizmus és az igazodás fontosabb és jövedelmezőbb, mint az egyéniség és a kreativitás?

Náray Tamás kétkötetes műve egyszerre lenyűgöző karriertörténet, fejlődési regény és egy különleges család különleges gyermekének portréja, aki a legkilátástalanabbnak tűnő helyzetekben is mindig mert és tudott önmaga lenni.

NÁRAY TAMÁS

Az utolsó reggel

Párizsban

valóságos regény – első kötet

Libri Kiadó

Copyright © Náray Tamás, 2014

Magyar kiadás © 2014 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Unger Zsolt és Demján Szilárd

Borítófotó © Bolya Árpád

Második kiadás

ISBN 978-963-310-532-0

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Dunajcsik Mátyás

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Nyomdai előkészítés Pais Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Köszönöm a regényötletet Kővári Orsolyának, aki azért nem vállalta a mű megírását, mert bízott bennem és tudta, hogy meg fogom csinálni.

Köszönöm Farkasházi Rékának, hogy a közösségi portálos kis karcolataimra felhívta a férje figyelmét, aki viszont mellébeszélés nélkül vállalta a kockázatot.

Köszönöm Istvánnak, hogy minden álmomat valóra váltottuk.

A regényben leírt történetek és azok szereplőinek mindenféle hasonlatossága a valósággal a puszta véletlen műve csupán.

PROLÓGUS

A LUXUSSZÁLLODA KÜLÖNTERMÉBEN már tapintható volt a feszültség. A sorokból morgolódás hallatszott. Az operatőrök egykedvűen állítottak újra meg újra valami feleslegeset a kameráikon. Néhányan az órájukat bámulták.

– Harminc perce várunk! És már régen a másik show-n kellene lennem! Felháborító – méltatlankodott egy testesebb, smaragdzöld délutáni ruhába passzírozott hölgy az első sorban, majd vadul legyezni kezdte magát a jegyzettömbjével.

– Én most láttam először, de a kollekciója frenetikus volt! – válaszolta némileg türelmesebben egy vörös hajú, dizájnszemüveges fiatal lány.

– Mondjuk melyik nem volt az? – csatlakozott a beszélgetéshez az egyik elismert, magyar internetes divatmagazin munkatársa. – Ja, és tudják, hogy ő Magyarországról jött?

– Hát én is csak azért vagyok még itt – folytatta lihegve a nagydarab hölgy –, mert a divatigazgatónk meghagyta, hogy interjú nélkül vissza ne menjek a szerkesztőségbe. Különben kit érdekelne! Magyarországról? Hah, ne mondja, én azt hittem, indiai.

– Nem, nem indiai. Magyar.

Ebben a pillanatban megállt a levegőben a jegyzettömb, kinyílt a pulpitus felé vezető ajtó, s a teremben mozgolódás támadt. Szexin az alakjára szabott, admirálkék, mélyen dekoltált kiskosztümben a sajtóigazgató lépett a terembe.

– Hölgyeim és uraim! Köszönjük a türelmüket! Szeretném tájékoztatni önöket, hogy egy előre nem látható technikai akadály miatt még néhány percre szeretnénk igénybe venni az idejüket. Hamarosan elkezdjük a tájékoztatót.

A bejelentés után körbevillantott egy tökéletes mosolyt, és még mielőtt bárki kérdezhetett volna valamit, kissé zavarodott arckifejezéssel sietve elhagyta a termet.

– Micsoda pofátlanság! – hergelte magát tovább a zöld ruhás sonkatekercs, és vadul újra legyezni kezdte a nyakát, aminek legalább annyi haszna volt, hogy a két oldalszomszédja szintén részesült a hűsítő légáramlatokból.

– És ugyan milyen technikai akadály? Beszorult talán a liftbe, vagy nem találja a cipőfűzőjét? – tódított valaki a napilapok számára fenntartott helyekről.

A nemzetközi sajtótájékoztató helyszíne kezdett farkasveremmé változni, ahová türelmetlenül, vicsorogva várták a bárány érkezését.

„Ízekre fogják szedni – gondolta a magyar magazin munkatársa –, csak most már tényleg ne késsen tovább!”

A lakosztály bejáratánál újabb kopogás hallatszott. Péter résnyire nyitotta az ajtó félszárnyát, sápadt volt és az idegességét sem tudta palástolni.

– Öt percet adjatok, és összerakom! – mondta halkan.

– De már így is áll a bál, a teljes nemzetközi sajtó, a tévétársaságok, mindenki felvonult, mit dobjak még be? Hastáncosnőt nem hoztunk!

– Kérlek, adj még öt percet – zárta le a beszélgetést a férfi, és visszalépett a szobába.

– Uramatyám! – sóhajtott a fejét a falnak támasztva Anna. – Ez van a nemzetközi turné első állomásán! Hát mi lesz a következő két hétben?

Ezek szerint Dávid rosszabb állapotban van, mint gondolta, és ezzel mindent kockára tesznek. A jóval több mint tízéves, megszállott, éjjel-nappal tartó munkát, hogy a márkából nemzetközileg elismert brandet kovácsoljanak. Saját erőből építkeztek, mögöttük nem álltak kockázatitőke-befektetők és mágnások, akiknek a zsebéből következmények nélkül lehetett volna szórni a pénzt – nekik most volt, vagy soha. Az utolsó vasuk is benne állt a buliban. Berlin volt a legfontosabb helyszín, mert ez a város lett Európa fővárosa, és ők önálló couture-à-porter szalont nyitottak itt. Ha itt valami nem jól sikerül, könnyen híre mehet, és kártyavárként omlik össze a tervük. Oké, Dubai és Palm Springs messze vannak, de Barcelona csak egy ugrás, és a rossz hír szárnyakon jár. Márpedig a show-kat végig kell csinálni, a megszervezett sajtóeseményekkel együtt, vagy minden elveszett.

– Dávid! Dávid! – Legszívesebben ordítva ütötte volna ököllel a falat. – Kérlek, csak még egy kicsit bírd ki, szedd már össze magad, és ha túl vagyunk ezen, megígérem, megígérjük neked, hogy hagyunk pihenni! Kérlek, kérlek, kérlek!

Bent, a lakosztályban az összes ablakot kitárták, hogy legyen friss levegő. Dávid úgy érezte, nem bír megmozdulni. Már a bemutató alatt is alig állt a lábán. Remegett kívül, belül. A hátán csíkokban ömlött a víz, a szája kiszáradt a félelemtől. Maga sem tudta, hogy mitől retteg. Nem a tömegtől, azt már megszokta. A szerepléstől sem, hiszen annyit állt már reflektorfényben, kamerák előtt. Egyszerűen bele tudott volna halni a félelembe. Hirtelen éles fájdalom járta át a testét, mélyen, legbelül. Kitapinthatatlanul, görcsösen és meghatározhatatlanul. Először a mellkasában, aztán a gyomrában, végül pedig a hasában érezte ezt a feszítő lüktetést. Az ájulással küzdött.

– Meg tudod csinálni. Mindenki rád vár. Ott leszek a hátad mögött. Csak intened kell a kezeddel, és Anna ott folytatja, ahol abbahagytad. Le sem veszi rólad a szemét, minden rezdülésedet figyelni fogjuk! Nyugodj meg, szeretünk – suttogta Péter erőltetett nyugalommal a hangjában.

– Tudom, és köszönöm nektek – Dávidot fojtogatták a könnyei. – És bocsássatok meg, hogy ennyi gondot okozok, de azt hiszem, egy kicsit most megbillentem.

Mi az, hogy kicsit, gondolta Péter. A mindennapi rosszullétek, az altatók, az ébresztők, a diéták, az orvosok és a kivizsgálások, a rohamok, a pszichológus és a jógatanár, az ismétlődő hisztérikus kitörések, amikor nemcsak a körülötte lévőknek volt célszerű menekülni, hanem jobban tették, ha mindjárt vitték a kollekciós darabokat is, nehogy Dávid ollóval vagy puszta kézzel azonnal elpusztítsa a drága munkával, még drágább alapanyagokból létrehozott portékákat, hogy aztán csak túlórák százaival lehessen reprodukáltatni ugyanazt, csak jóval sürgősebben. Istenem, ha lenne fogalma a költségekről!

Péter, ahogy a gondolatai végére ért, rögtön lelkiismeret-furdalást is érzett, mert nem hibáztathatta Dávidot sem. A saját tőkét össze kellett teperni. Dávid az elmúlt tíz év alatt negyven kollekciót álmodott meg, és szinte mind sikeres volt, s ha azt vesszük, hogy egy kollekció nagyjából nyolcvan öltözékből áll, akkor ez több ezer modellt, szabásmintát jelent. Jelmezek filmekbe és operákhoz, otthon és külföldön. Több mint tíz évet húzott le mosolyogva a televíziónál, a testet-lelket próbára tevő show-műsorokban, százával tervezte a ruhákat, rajzolt éjjel-nappal, felügyelte a kivitelezést és a próbákat. Éveken át tűrte szó nélkül a köszönet nélküli szekatúrát, a lealacsonyító anyagi körülményeket és a lekezelő stílust ugyanúgy, mint fiatal korában Párizsban. És eközben tisztességgel kinevelt egy generációt a varrodában, akik általa megismerték a francia ruhakészítés módszereit, megtanulták csínját-bínját. És most kikészült. Jövőre lesz ötvenéves.

De a cél előtt pár méterrel nem hagyhatjuk, hogy feladja, cikáztak a fejében tovább a gondolatok. Ráadásul Pétert, mint a cégeik gazdasági vezetőjét, az is nyugtalanította, hogy nem csupán az ő, vagy a közös életük jövője, hanem emberek százainak a megélhetése és a biztonsága függ attól, hogy Dávid hogyan húzza azokat a bizonyos vonalakat a rajzpapírra.

Istenem, sóhajtott fel, bárcsak átvállalhatnék tőle valamit! És észre sem vette, hogy az ő vállát legalább olyan súlyos terhek nyomják, mint a társáét.

– Induljunk! – nyitotta ki az ajtót Péter. – Bízz magadban és bennem!

Végre kiléptek a lakosztályból.

– Ihatnék még egy korty vizet? – kérdezte Dávid, és már fordult is vissza. Péter résen volt. Háta mögé tapadva figyelte, hogy kinyitja-e a gyógyszeres csomagot.

– Ne bámulj így rám, csak iszom egy kortyot! – mordult feléje Dávid.

– Lenn is van víz – kockáztatta meg a választ Péter, ártatlan kék szemekkel.

Ekkor Dávid ráemelte tekintetét, azzal a nézéssel, amitől mindenkinek azonnal inába szállt a bátorsága. De Péter már edzett volt, ő állta a villanásokat, Dávid pedig erre válaszul úgy vágta bele a poharát a fürdőszoba kagylójába, hogy a milliónyi üvegszilánkot bizonyosan hetekig szedegetni fogja a személyzet.

A liftben Eliza, a bemutatók fodrásznője elvégezte Dávid haján az utolsó simításokat. Lakkozott, fésült, simogatta Dávid tökéletesre festett, tükörfényes haját. Eközben Mimi, a sminkes nyaralásos színt és pici Bois de Rose port csempészett az arcára, végül gyömbéres ajakápolóval dúsította a száját.

– Au, ez csíp! – kényeskedett Dávid.

– Beszélni fogsz, nem csókolózni – vágott vissza Mimike.

– Honnan tudod, hogy nem fogok? – mosolygott rá Dávid.