Jókai Mór

A két Trenk

Történeti regény két kötetben

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

ELSŐ KÖTET       4

1. A király és druszája       5

2. A levágott kabátszárny       7

3. „Vous sentez d’eau de Cologne”       11

4. A salto mortale

5. A magyar Trenk

6. Circe

7. Ferde helyzet

8. A két Trenk szemtől szemben

9. A koronák mártírja

10. Juventus – ventus

11. A tűzkeresztség

12. A széna-szalma tündér

13. A drága kotillyon s a még drágább viganó

MÁSODIK KÖTET

1. A diadalszekéren

2. A diadalszekér alatt

3. A végzetes pamflet

4. A nagybátya levele

5. A börtönben

6. A menekült

7. Potifárné asszony

8. Bécs városában

9. A kísértés

10. A csodatevő szent

ELSŐ KÖTET

1. A király és druszája

1742-ben egy novemberi napon mutatott be egy fiatal nemest II. Frigyes királynak főhadsegéde, Lottum-Willich báró.

A királyt még akkor nem ruházta fel a „Nagy” melléknévvel a közvélemény. Ekkor még „Szép Frigyes” volt. Emlékezett a bemutatott ifjúnak a nevére is, az arcára is; még inkább az alakjára. Mikor az egyetemet meglátogatta egyszer a király, ezt mutatták be neki a professzorok mint legjobb tanulót, legvitézebb kardvívót és legszálasabb legényt. S azóta még nőtt egypár hüvelykkel. Kevés híja volt termetéből az egy ölnek. S ez óriás termet a legszabályosabb idomokban volt kifaragva: Apolló alakja, Mars izmaival; arca elpirulásig ifjú, még hamvas, borotva nem érte: az arc még egy gyermeké, de a lélek, mely tekintetében előtte jár, egy férfié.

– Te vagy a derék Trenknek a legnagyobb fia, Frigyes; akit tavaly temettek el, katonai pompával; tizennyolc seb helyét vitte magával a sírba és az egész világ becsülését.

– Azt nem vitte a sírba, felség: azt a fiaira hagyta.

A királynak tetszett a merész válasz.

– Hát egyéb birtokot örököltél-e apád után?

– Igen, fölség; a scharlaki uradalmat és a kardját. Ez a kettő elég arra, hogy fölséged szolgálatába léphessek.

A király fölfogadta az ifjút a testőrcsapatjába.

II. Frigyes testőrsége száznegyvennégy lovasból állt, akik mellett még egy kis csapat hadapród képezte magát leendő testőrül.

Mert ez a testőrség egyre változott. Ez adta a tisztikart a porosz lovasezredeknek. Akik kitüntették magukat tehetségeik által, egyszerre magas tiszti rangban lettek elhelyezve; viszont pedig a legkisebb hibáért, gyöngeségért, mulasztásért el lettek bocsátva, vagy valamely várba bedugva s ott felejtve.

Fegyverzetük, vértezetük a legnagyobb fényűzéssel kérkedett; acélpáncéljuk ezüsttel kiverve, egyenruhájuk veres bársony, skófiumos hímvarrással, paszománttal borítva: maga a nyeregszerszám hatszáz tallérba került. S a gárdistának nem járt fizetés, csak jutalom vagy királyi ajándék alakjában: annak ex propriis [saját költségén] kellett szolgálni.

S milyen szolgálat volt az! Amiben két-három paripa egy év alatt elpusztult. Reggel négy órakor már nyeregben ültek a gárdisták, s kezdődött kinn a mezőn a lovaglási gyakorlat. Fél óráig tartó vágtató rohamok széles árkokon, sövényeken keresztül: mocsarakon, hepehupás angyalhullásos [kavicsos] tőzegmezőkön át. Visszatérett számba vették a gyakorló vitézeket; rendesen hiányzott valaki: ha paripa törte ki a nyakát, ahelyett hoztak a királyi istállóból újat; ha maga a gárdista, annak szép parádés temetést csaptak, s helyébe rukkolt egy várakozó hadapród. Egy békeév alatt több gárdista elveszett, mint egy hadjárati esztendőben. Éjjel pedig, a legmélyebb álom idején, fegyverre trombitáltatott a király (maga is mindenben részt vett), s amelyik gárdista nyolc perc múlva teljes fegyverzetben ott nem volt a glédában a várlak előtt, két heti áristomba került.

A délutánok sem voltak pihenésre szánva. A testőröknek tanulni kellett. Trenk Frigyes előnyben volt valamennyi felett. Ő már az akadémiát kitanulta, minden művelt nyelven beszélt és írt; költő is volt: verseket írt; a kardvívásban pedig nem ismert maga fölött mestert. Háromhetes hadapródsága után a királynak annyira feltűnt a nagy tehetségű ifjú, hogy magához hívatta, s hosszasan kiegzaminálta mindenféle tudományból, a klasszikusokból; majd azt adta fel neki, hogy ötven katona névsorát olvassa végig, s mondja el sorban. Trenk öt perc alatt készen lett vele. Azután azzal tette próbára, hogy egy és ugyanazon tárgyról fogalmazzon két különböző levelet, kétféle nyelven; az egyiket írja maga, a másikat diktálja a király segédtisztjének.

Trenk Frigyes egy ordre de bataille-t [csataterv] választott témának, mely a holnapi csatarendet állapítja meg, oly módon, hogy az igazi terv a hadosztályok parancsnokának szóljon, a másik pedig hamis terv legyen, arra szánva, hogy azt az ellenség a futárral együtt elfogja. Az igazi tervet francia nyelven írta Trenk maga, a hamisat latin nyelven diktálta a hadsegédnek egyidejűleg.

És azután – saját ötletéből – még egy tereprajzot is papírra vetett nagy hirtelen igazi és hamis alakzatban.

A király meg volt lepetve az ifjú lángeszétől; abban az órában kinevezte őt testőrtisztnek.

Hallatlan nagy ugrás egy háromhetes kadétból testőrtisztté emelkedni! Egy tizenhét esztendős gyermeknek!

E naptól fogva a király – atyja, mestere, barátja lett az ifjúnak. Megajándékozta két szép paripával, s ezer tallért adott neki a díszvértezetéhez; ami a tisztekénél még pompásabb volt: fegyverkovácsok remeke.

S a testőrtiszteknek nagy előnyeik voltak. Mindössze hat volt. S azok mindennap a király asztalánál ebédeltek, gálanapokon a királynénál. S II. Frigyes asztalánál sohasem hiányzottak a szép szellemek; a kor legkiválóbb tudósai: Voltaire, Maupertuis, Jordan, La Mettrie, Pöllnitz mindennapos vendégei voltak. Ezeknek a társasága oly tudásszomjat keltett az ifjú Trenk lelkében, hogy az éjjeli órákat, melyeket más ifjú mulatozásra fordít, ő a könyvei társaságában töltötte rendesen.

2. A levágott kabátszárny

Tanulmány, fegyvergyakorlat, fárasztó táborozás tölté be az első esztendőt, mely alatt minden bajtársa megszerette a gyermek hőst. Irigye nem volt, sem vetélytársa. Még nem ismerte a szenvedélyek napját, a szerelmet.

A következő télen nagy ünnepségek következtek a berlini udvarnál. Frigyes király nővérét, Saroltát nőül vette a svéd király, Gusztáv; annak a nászát ülték meg a királyi udvarban. Az ifjú Trenk ez alkalommal abban a kitüntetésben részesült, hogy a király őt bízta meg az udvari bálban a felügyeléssel. Óriási tolongás volt a termekben. Nemesség, polgárság, minden fegyverzetű katonatisztek, idegenek tolongtak egymást szorítva, s a lakomaasztalokat prédálva, melyeket az udvari lakájok újból megterítettek és étkekkel megraktak. A publikum szokása szerint az abroszokat is felszabdalta ünnepi emlékül. Valamelyik vendég magának a felügyelő tisztnek a kabátszárnyát is elvitte magával souvenir gyanánt; Trenk egyszerre csak azon vette észre magát, hogy a szép piros bársony szupervesztéjének a krepin [selyem vagy gyapot ruhaanyag] hímzésű jobb szárnya hiányzik, s azzal együtt aranyóráját is ellopták.

S ahogy a német példabeszéd mondja: „akit a kár ért, az a csúfságot is megkapja”, a fiatal testőrtisztnek még azt a bosszúságot is el kellett viselni, hogy akármerre ment az ünneplő sokaság közt, mind azt mondták: „Nini a félszárnyú gárdista”. Láthatta, hogy még az udvarhölgyek is a legyezőik mögé takarják az arcaikat, hogy nevetésüket elrejtsék. Kedve lett volna sírni, mint egy gyermeknek! Utoljára egy sötét zugot keresett fel, a díszbokrok között, hogy elrejtse magát: az éppen a női toalett szobának a szőnyegajtaja volt. Egyszer kinyílt az ajtó, s kilépett rajta egy ifjú hölgy. – A szépek közül a legszebb. – Rangban a legmagasabbak közül való.

Az úrhölgy néhány szót súgott az ifjú Trenk fülébe.

– Ön kárpótolva lesz a veszteségéért: látogasson meg holnap este.

Azzal elsietett a társaságba.

A szónál még többet mondtak a szemek. Ez a tekintet egy világot gyújtott fel az ifjú szívében.

Megtudta, mi a szerelem.

És a hölgynek is ez volt az első szerelme.

Az a hölgy már egy év óta férjnél volt.

Trenk Frigyes emlékiratában következetesen elhallgatja első szerelme istennőjének a nevét. Titoktartása nemes és helyes. Az a hölgy még élt: köztiszteletben élt. Trenknek sírjába kellett vinni a titkot. Ezért, mint maga is elismeri, egész élettörténete egy megérthetetlen káosz marad, melyben ő maga és a király ferde világításba kerül; az indulatok elképzelhetetlenek, a helyzetek megfoghatatlanok, összefüggés, vezéreszme hiányzik az egész meseszerű történetből.

Ámde az utókor kíméletlen; a sírba temetett titokzatos nevet manapság már minden Conversations-Lexikon kifecsegi. S amint az ki van mondva, egyszerre világossá és érthetővé lesz mindaz, amit Trenk maga önéletírásában homályba burkol. Első szerelme hölgyéről mindenkor úgy beszél, mint őrangyaláról, imádott bálványáról, ki őt balsorsában sem hagyta el soha.

S a szerelmi mámor nem volt az egyedüli öröme e titkolt szívtalálkozásnak. Az úrhölgy gazdag is volt, s jövedelméről szabadon rendelkezett. Azt kívánta, hogy választott ifja ragyogjon. Trenk Frigyes fényes öltözetével, pompás paripáival kitűnt a többi tisztek közül. Bőkezű volt, jó cimbora: tiszttársait pazarul vendégelte.

Ez a fényűzés feltűnt a királynak. Négyszem közé fogta az ifjút, egy híres dáridó után:

– Hallja maga! mondja csak: csupa sáfrányt terem a scharlaki uradalom? Mennyi magának a jövedelme hazulról?

– Ezer tallér, fölség!

– És maga egy hónap alatt elkölt ezer tallért. Bizonyosan tudom. Azt tudja maga, hogy én az adósságcsinálásért rögtön elkergetem a tiszteket?

– Egy tallérral sem tartozom senkinek, fölség.

– Hát talán az aranycsinálás titkát találta fel. Alkimistákkal dolgozik egy műhelyben?

– Annyit tanultam a fizikából, hogy az alkímiában nem hiszek.

– Akkor hát a bockritterekkel [ördög-rablólovag] van maga szövetségben, akik a vásáros kereskedőket kifosztogatják.

– Fölség! Bűnt nem lehet rólam föltenni.

– No, márpedig kivert tallérok és aranyak nem hullanak az égből! Én nem tűrök olyan embert magam körül, aki miszteriózus úton jut a pénzhez.

– Fölség! Annak a forrása nem földi eredetű!

– Mit mond maga? Hát talán vannak a világon még jótevő tündérek?

– Vannak, fölség – szólt Trenk szemét lesütve.

Erre a király elnevette magát.

– Értek mindent! Asszony van a kabálában [ármány]! Jól van, jól, nem kérdezősködöm tovább. Az ilyen dolgokra boldogult atyám is szemet szokott hunyni. Azt mondta: szeretem, ha a gárdistáimat nagyra becsülik az asszonyok! Hadd legyenek a szegény generálisnék is boldogok vénségükre. Remélem, hogy a maga szeretője is vénasszony.

– Nem fölség: az egy tündér.

Ezt a szót nem lett volna szabad Trenk Frigyesnek kiszalasztani a száján. Ez lett egész balsorsának az enigmája.

– Ejh! Tündér? Tehát fiatal nő? Aki a bájait még kincsekkel is tetézi? Én eddig úgy tanultam, hogy a szép asszony pénzbe kerül.

Trenk megint hibázott, amidőn bizalmaskodni kezdett a királlyal.

– Igen. Egy princnek meg egy feleséges embernek.

Ezt a riposztot nem felejtette el Frigyes király.

Hja, bizony ő is Ádám fia volt. Eszébe jutott a szép danzigi énekesnő, akit atyja, a „nagy kurfürst” [választófejedelem] a pellengéren korbácsoltatott meg, amiért a kronprincet [trónörökös] „élek-e, halok-e?” virágot tépni tanította.{1} Aztán meg a többi. A szép Frigyes nem utálta a szép asszonyokat. Mikor az atyja kiszemelte számára a fejedelmi menyasszonyt, akiről azt írta a fiának, hogy „se nem szép, se nem rút”, akkor azt mondá a princ, hogy „Isten neki! Legyen hát feleség belőle. Akkor aztán szabad leszek!” – És tudta használni a szabadságát, amit a házasság ad a megnősült férfinak. Óh, annak már minden szabad. Azért Frigyes király a legnagyobb tisztelettel viselkedék a királynéja iránt. „Tisztelet” – házastársak között! Ez az a gyümölcstelen fügefa, melyet a Messiás megátkozott a pusztában.

Most már csipkedve volt a király, s végére akart járni a titoknak.

– Van férje a szép tündérnek?

– Nagyon öreg.

– S ez elég ok arra, hogy a homlokán szarvakat növesszen?

– Eltakarják azt a babérai.

– Tehát katona? Hadvezér?

– Azt én nem mondtam. Lehet államférfi is.

– Ah, azoknak a feleségét mind ismerem. Tisztességes asszonyok. Egy szeretőnél többet nem tartanak. Előttem nincsenek budoártitkok.

– Ez az egy az fog maradni, fölséges uram.

– Maga nagyon elbizakodottan beszél.

– Felséged jósága bátorít rá. Tudom, hogy amit a szív vétkezik, azt kegyelmesen szokta megítélni.

– Ezt helyesen mondta maga. Szerelmi kalandokat nem úgy ítélek meg mint király, nem úgy mint atya; hanem mint testvér. De van egy bíró, aki nem ilyen kegyelmes: az a férj.

– Az nem tudhat meg semmit.

– Jól van, ne mondjon neveket, se a személyeket ne írja le, a kaland színhelyét se mappázza le előttem; de a többit mondja el őszintén, hogy megtudjam, bolondság-e az, vagy okosság, amit tesz. Nem szeretném, ha a férj egyszer rajtakapná magát a tęte-à-tęte-en [négyszemközti találka]; mert az rögtön főbe lőné.

– Az bizonyos. De a meglepetés lehetetlen. Tündérnőmnek a titkába csak egy fraj [komorna] van beavatva, aki él-hal az asszonyáért, s olajba hagyja magát főzetni, mégsem vall ellene. Az öregúr ebéd után elmegy a klubba, s ott kártyázik éjfél utánig, ezek az én üdvösségemnek az órái. Ezalatt találkozom szívem bálványával. Higgye el, fölséged, hogy a legideálisabb gyönyöröket élvezzük egymással: Plátó sem álmodott égibb szerelemről.

– Elhiszem: ha akarom. Magától szép, hogy mondja. De hát van magának olyan mesebeli köpenyegje, amit ha fölvesz, láthatatlanná lesz, hogy egy nagyúr cselédjei észre nem veszik, mikor jön és megy a palotában?

– Van ilyen köpönyegem.

– És nem is hallanak meg semmit?

– A komorna szobája a találkozónk helye, melynek szomszédja nincs. Ez pedig egy dupla szőnyegajtóval van elválasztva az úrnő budoárjától. Azalatt, amíg mi e szerény kis szobában az Olymp örömeiben osztozunk – testvériesen, a bizalmas fraj az úrnő helyét foglalja el az alkoven fekhelyén. Mikor aztán kinn az utcán a strázsa elkiáltja magát: „Fegyverbe!”, s a nehéz karossz [hintó] begördül a kapu alatt, akkor a fraj tudatja velünk, hogy a paradicsom kapuja bezárult, s a megérkező férj ott találja a helyén a hitvesét – jó éjt kíván neki, s aztán megy aludni.

– De hátha egyszer el találna maga az őrt álló (azaz fekvő) fehércseléd is aludni, s ugyanakkor a hazatérő férjnek eszébe jutna – jó éjszakát helyett jó reggelt kívánni az asszonyának?

– Már egyszer megtörtént ez az eset. A frajt elnyomta az álom, nem hallotta meg sem az őr kiáltását, sem a kocsigördülést, az öregúr az escalier dérobén [titkos hátsó lépcső] jött fel. A fraj csak akkor vette észre, mikor föléje hajolt. De hirtelen feltalálta magát. Gyorsan az arcára rántotta a takarót, s azt kiáltá: „Ah, vous sentez du pipe [ó, ön pipaszagú]”. Erre az öregúr, kötelességét tudva, átment a toalett-szobába, alaposan kimosdott a pipafüstből, s kellőleg beotkolonozva tért vissza. Ezalatt végbement a személycsere. Azóta Menelaus mindig előbb az eau de Cologne-os flaconnál tesz látogatást, mielőtt Helena álmát megzavarná.

– Maga csakugyan az ördögökkel játszik. No, még egyet mondjon meg. Én több ízben alarmot fúvatok éjfél után. És maga még egyszer sem maradt el a megjelenésről. Hogyan lehet nyolc perc alatt fegyverbe öltözni, a szép tündértől a királyi palotáig jönni, az istállóban a lovat felnyergelni, s a vártéren megjelenni? Van magának egy olyan tevebőre, mint az ezeregyéjszakai tündérhercegnek, amire ráül, s azt mondja: „Hipp, hopp! ott legyek, ahol akarok”?

– Van, fölség.

3. „Vous sentez d’eau de Cologne”{2}

A király ezúttal egy kegyes intéssel bocsátá el a fiatal druszáját: vigyázzon, hogy a nyakát ki ne törje.

Azonban minden intézkedést megtett, hogy megtudja, ki az a – nem a hölgy –, hanem a tiszteletreméltó férj, aki tudtán kívül ilyen megtiszteltetésben részesül. Kémeket állíttatott fel minden kijárónál, ahol Trenk a tiszti lakhelyéről elmenni s ahová visszatérni volt kénytelen. Nem lett semmi sikere a kémkedésnek. A rendőrség ügynökei nem hoztak más értesítést, mint azt, hogy Trenk esténként a Spree mellett sétál – tudósok társaságában, azután rövid vacsorához ül a tiszttársaival a csárdában, onnan a takarodóra hazasiet a szállására. S a testőrtisztek lakása ott volt a királyi palotának egyik szárnyépületében, az istállók fölötti második emeleten. Az első emeletet fegyvertárnak használták.

Az éjjeli szolgálaton levő gránátos tisztek sem tudtak jelentést tenni afelől, hogy Trenk Frigyes a kapuzáró dobszó után ki s be járt volna a palota ajtaján. Még a folyosón sem találkoztak vele. A „fegyverre” trombitálás után pedig nyomban előjött a szobájából, és sietett le az istállóba, a paripájához, s ott volt a hadsorban a nyolc perc letelte előtt.

Egyszer éjfél után két órakor, nemsokára a klub feloszlása után, a király generálmarsot [menetindulásra hívó riadójelzés] veretett, mellyel az egész helyőrség fegyverbe lett szólítva, a lovasság vágtatott minden irányból a királyi várlak felé, a gránátosok ostromlépésben siettek gyűlőhelyeikre: nyolc perc alatt csatarendben állt tízezer harcos.

A király maga is előlovagolt a kastélyból hadsegédei és testőrei kíséretében.

Azután egyenként magához szólítá a hadcsapatok parancsnokait, hogy a tábori jelszót megsúgja nekik.

E fülbesúgás alatt oly közel hajolt a király a vezéreihez, hogy az orcáik érték egymást.

Bizony pipaszagú volt valamennyi! Némelyiknél egy kis gyönge aromája a fokhagymának is volt érezhető.

Egyik sem „az”!

Egyszer aztán, mikor a fekete vértesek generálisához hajolt a király, megütődve kapta hátra a fejét.

– Ah! vous sentez d’eau de Cologne!

A vitéz főtiszt vállat vont. Hát mért nem volna szabad kölnivíztől illatozni a fekete vértesek generálisának?

S mi felháborodni valója van egyáltalában a királynak azon, hogy tábornokai közül melyik szokott kölnivízben mosdani éjfél után két órakor?

Az volt a baj, hogy ez a vitéz hadvezér éppen A. Z. herceg (uralkodó család ága) – és Amália princessznek a férje.

Az pedig a királynak legifjabb nővére volt: atyjának legkedvesebb leánya; a legszebb, a legszellemdúsabb korának hölgyei között.

Ma már minden stereotip kiadásban megtaláljuk azt az adatot, amit Trenk maga holtig eltitkolt.

A király alig tudott ura lenni haragjának.

A hadcsapatokat szemlére sem vette, chamade-ot [megadást jelző trombitajel] fúvatott: kaszárnyáikba bocsátá valamennyit.

És amikor visszafordult a testőrei felé, Trenk Frigyesnek azt dörmögé fél hangon.

– Kend infámis gonosztevő! Vigyázzon kend a fejére!

Azonban újabb inkvizíciót nem indított ellene.

Egy rejtély már ki volt találva.

Hogyan tud a légyottról itthon teremni a szerelmes oly mese rövid idő alatt?

Ugyanabban a palotában lakik a tündérnője is, a várlak átelleni szárnyában, melynek udvari ablakai szemközt vannak a testőrtisztek lakásainak ablakaival.

Ennek tehát nem kell se kimenni éjjel a palotából, se visszajönni: helyben találja a paradicsomot.

Azonban egy még nehezebb talány állt a bizonyossá lét útjában.

Hogyan lehet a testőrtisztek lakosztályából a hercegnőébe átkerülni? A kettőt egy három ölnyi magasságú fal választja el: felül kétszeres vasráccsal; azon ember át nem mászhat épkézláb. És föltéve, hogy kötélhágcsókkal véghez vihetné is e nyaktörő merényletet, az alarmfúvás ideje alatt az istállók előtti várudvar annyira megtelik testőrökkel, akik a lovaikhoz sietnek, hogy egy ilyen falon mászkáló embert annyi lámpás mellett egyszerre meglátnának.

Volt azonban a várpalota udvarán egy óriási hársfa, melyet még a nagy kurfürst Frigyes Vilmos atyja ültetett, s az ivadékai úgy tiszteltek, mint az izlandiak a szent Igdrazill [világfa] kőrisfát.

Ennek a terebélyfának az ágai igen közel hajlottak egyfelől a testőrtisztek ablakaihoz, másfelől a hercegnő lakosztályáéhoz.

Lehetséges volna-e, hogy valaki ezen az úton járjon a tiltott paradicsomba? A hársfa ágai mégiscsak innen is, onnan is jó egy ölnyi távolra vannak az ablakoktól.

A szerelmesek előtt nincs semmi lehetetlen.

{1} A németek így mondják: „er liebt mich – von Herzen – mit Schmerzen – ein wenig – gar nicht” [szeret – szívből – fájón – egy kicsit – sehogy sem].

{2} Ön otkolonszagú.