TITUS LUCRETIUS

CARUS

A TERMÉSZETRŐL

(DE RERUM NATURA)

Fordította, a bevezetést

és a jegyzeteket írta

Tóth Béla

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

TITUS LUCRETIUS CARUS       5

ELSŐ KÖNYV       10

MÁSODIK KÖNYV

HARMADIK KÖNYV

NEGYEDIK KÖNYV

ÖTÖDIK KÖNYV

HATODIK KÖNYV

JEGYZETEK

NÉV- ÉS SZÓMAGYARÁZAT

In memoriam

Dr. Kiss Péter

TITUS LUCRETIUS CARUS

Titus Lucretius Carus i. e. az első század első felében élt (96–55), abban a korban, melyben a hanyatló római arisztokrácia és a vele szemben álló társadalmi osztályok: a polgárságnak joggal nevezhető lovagrend s az egyre elégedetlenebb plebs küzdelme a legélesebb volt. A harc kezdetét a Gracchusok fellépése jelezte, s az ellentét a Marius és Sulla párviadalában vált a hatalmas birodalom összes erőit felkavaró mérkőzéssé. Az egyre sűrűbbé váló rabszolgalázadások, az itáliai városok felkelése is azt mutatják, hogy az eddigi társadalmi rend egész mélységében és szélességében megrendült és végét járja. Ezek a jelenségek csak szaporodnak a század második felére, míg Augustus egyeduralma pontot nem tesz a végükre, elindítva egy új társadalmi alakulás kezdetét.

Az ilyen válságos korokban az emberek két-, illetve háromféle magatartást tanúsítanak. Vagy öntudatos harcosokként vetik bele magukat a küzdelembe osztályaik oldalán, a közös érdek védelmében, vagy gyökértelenül, szélkakasokként ide-oda forogva csapódnak egyik féltől a másikhoz, ahol pillanatnyi érdekeiket jobban biztosítva látják, vagyis igyekeznek a zavarosban halászni, vagy pedig valamilyen pesszimista – úgyis mindegy – hangulat és világfelfogás leplébe burkolózva, távol tartják magukat a küzdelemtől, eleve lemondva minden harcról. Ez utóbbiak természetesen a hanyatló osztályok gyermekei, méghozzá, éppen a legműveltebbek, a szellemileg legértékesebbek, akik ha talán tudatosan még nem is látják, de öntudatuk mélyén, idegeikben annál jobban érzik, hogy napjaik meg vannak számlálva; valami belső, szívük falára írt menetekel figyelmeztetését hordozzák magukban, s a hiábavalóságnak, az elmúlásnak ezt a lemondó hangulatát kiterjesztik az egész világra. A pusztuló római "felső tízezrek” életének ezt a jelenségét jól látta meg és találóan ábrázolja Madách Imre Az ember tragédiája római jelenetében. De korunkban is találkozunk hasonló tünetekkel. A hanyatlásnak indult, elerőtlenedett polgárság Schopenhauer Nirvánát kereső gondolatrendszerével menekül a fenyegető pusztulás rémével való párviadal elől, illetve Nietzsche kiábrándult, minden eszközt szentesítő erőszakvallásával igyekszik még pislogó életösztönének hódolni.

A hanyatló társadalmi osztályoknak ezt a halálos borzongását élte át lelke mélyén Lucretius is. A természetről (De rerum natura)  szóló nagy művének múzsája tulajdonképpen az elmúlás angyala: az egészet elsősorban a halálfélelem eltávoztatására írta (II. könyv bev.). Ezt akarja tanításával s költői erejével kiűzni az emberek, elsősorban barátja, akihez művét intézi, Memmius praetor szívéből. De érveinek bősége, a mindenáron meggyőzni akarás szándéka mutatja, hogy erre az "ördögűzésre” és vigasztalásra elsősorban neki magának volt szüksége. A Lucretiusszal foglalkozók között vannak, akik az életére vonatkozó adatok gyér világánál ingadoznak a költő arisztokrata, illetve plebejusi származását illetőleg. Ha külső érvek nem is szólnának az előbbi mellett, ez a körülmény maga is bizonyítékul szolgálhatna.

*

A pusztulás fenyegető félelme ellen csodálatos költői tehetséggel és egy teljes antik világkép szinte hézagmentes, máig is ragyogó tökélyű fegyverzetében veszi fel a küzdelmet ez a kétezer éves költő. Harcát közvetve vívja. A vallás túlvilággal rémítgető babonái ellen küzd az antik felvilágosult filozófia fegyvereivel. Így költeménye nem egyéb, mint az ókor nagy filozófus költői, Parmenidész, Xenophanész, Empedoklész műveinek mesterivé érett folytatása.

A fegyver elkészítéséhez az anyagot az ókor egyik legnevezetesebb filozófiai rendszere, Epikurosz tanítása szolgáltatta. Epikurosz (i. e. 341–270) filozófiája a Nagy Sándor utódainak uralma alá került Görögország talajából sarjadt ki, s tulajdonképpen a városállamok önállóságának megszüntetésével, demokratikus életformájuk lezárulásával beállt új viszonyokat tükrözi. Az új helyzetben megszűnt a polgárok minden kezdeményező szerepe, s Epikurosz a kényszerűségből erényt kovácsolva, azt tanítja, hogy az élet legfőbb célja a lélek teljes, önmagával megelégedő nyugalma, az ataraxia (V. 1116), a testi bajoknak és a lélek félelmeinek távoltartása. Ennek elérésére pedig a filozófia tanít meg.

A nagy mester tanításának különleges jelentőséget ad, hogy annak alapjául az antik természettudomány materialista ágát választja. Kiindulása az ókori atomelmélet, mely Leukipposztól veszi eredetét s Démokritosz tanításában fejlődik tovább. Epikurosz érdeme, hogy ezt a természettudományos elvet teljes világképpé, a világ minden jelenségét egységesen magyarázó tan alapjává, az emberi magatartás világnézeti fegyverévé alakítja.

Lucretius állandóan a legnagyobb rajongással beszél mesteréről. Műve minden könyvét az ő dicsőítésével kezdi. A legnagyobb elragadtatással nyilatkozik róla s hozzáfűződő érzelmeiről. Nyíltan vallja magát követőjének. Így például a III. könyv bevezető soraiban:

Óh, Te, ki elsőként ily fényt tudtál a sötétből

Kelteni, fényre derítve az élet kellemes útját,
Lépteidet követem, Te, görög nép dísze, virága,
Lábam nyomdokait nyomaidba helyezve szilárdul,
Nem versengni kivánva veled, pusztán ama vágyból,
Hogy vezetőm légy mindenben, hisz mit vetekednék
Fecske a hattyúval, vagy a reszketeg ínu gidácska
Bírna-e versenyt futni a szívos izomzatu lóval?
Mert te, atyánk, vagy a természetnek a felfedezője,
És atyaként oktatsz minket, mi pedig müveidből,
Mint a virágtermő erdőkben a méhek a mézet,
Ugy szedegetjük aranytérő mondásaid össze,
Mert Te, atyánk, vagy a természetnek a felfedezője.

    (III. 1–13.)

A lucretiusi mű tartalma: Epikurosz gondolatrendszerének költői feldolgozása. Ennél teljesebb összefoglalása a nagy bölcselő eszméinek nem is maradt ránk. A De rerum natura határozott nézeteket tartalmaz az ismeretelmélet, a fizika, pszichológia, kozmológia terén, a társadalomtan s a vallási, erkölcsi elvek tekintetében. Mindezek egységes elvek alapján, zárt összefüggésben alkotják a "tan”-t. Költőnk természetesen nem szolgai másolásban tárja elénk mestere tanítását. Annak felfogását az érvek, példák egész sorával s kitűnő megfigyelései egész tömegével gazdagította, teljesebbé, színesebbé, hatékonyabbá tette. Költői előadásával pedig olyan szárnyakat adott neki, melyeken ragyogó frissességben szelte át a tűnő századok tereit, s jutott el korunkig.

*

Az epikuroszi világkép részletes kifejtése mellett gondja van Lucretiusnak az azzal ellenkező tanítások cáfolására is. Az érvek sorával veri vissza például Hérakleitosz, Empedoklész, Anaxagorász tanítását, akik más vagy többféle elemet vesznek fel a világ alapjául (I. könyv), vagy Démokritosz tanítását a lélekről s Püthagorász tanát a lélekvándorlásról (III. könyv).

Minden állításának megvilágítására, bizonyítására az érvek egész seregét hozza fel. Ilyenkor tűnik ki igazán Lucretius szellemének gazdagsága, frissessége, tapasztalásának, megfigyeléseinek bősége. Különösen ez utóbbi téren annyi friss, közvetlen élményre támaszkodik, hogy az szinte kápráztató. Művét többek között ezek a részek teszik oly vonzóvá és élővé. Állításait minden oldalról megvizsgálja, felveti az összes lehetséges ellenvetéseket, s azokat minden módon megcáfolja. A komoly érvek mellett olykor felhasználja a gúny, a nevetségessé tevés fegyverét is (III. 368–370.). Mily kifogyhatatlan például érvekben a világ atomi eredetének vagy a lélek halandó természetének bizonyításánál! Ez utóbbi állítását huszonnyolc érvvel támasztja alá. Példáinak friss, szemléletes, költői erejére idézzük itt a borját kereső tehén ragyogó leírását. Az egyes atomok elütő voltát s az egyes fajtákon belüli sokféleséget bizonyítja véle:

Vedd jól szemre akármelyikét e fajoknak egyenként,
S látni fogod, hogy a fajta jegyén túl mindenikük más.
Másképpen hogyan ismerné meg a sarja az anyját,
S anyja a sarját, míg most látnivaló, hogy olyan jól
Ismerik egymást, mint ahogy ismeri ember az embert.
Lám mikor istenek ékes szobra előtt a levágott
Borju az illatozó oltár küszöbére leroskad,
És szive párás vérivel éltét is kilehelli,
Árvult anyja bejárja utána a zöld legelőket,
S lábai kettős körme nyomát vizsgálja a földön,
Nyugtalanul fürkészve szemével, merre találna
Eltűnt magzatjára. Megállva, betölti az erdőt
Bús panaszának hangjaival, majd újra meg újra
Elnéz aklához, magzatja után epekedve szivében.
Sem lengő füzesek, sem harmattól üde rétek,
Sem színig teli partok közt suhanó patakok nem
Tudják kedvre deríteni, másra terelni figyelmét,
Sem más borju, amely ott játszik a dús legelőkön,
Nem képes csökkenteni gondját, s nem szegi búját:
Egyre sajátja, az ismert kedves magzat után bőg.

    (II. 347–366.)

Fontos tulajdonsága Lucretius tanításának, hogy mindig és mindenben az ész magyarázatához folyamodik. Egy pillanatra sem tér le a természettudományos alapról. Állandóan figyelmezteti olvasóját is, hogy ne üssön el mindent az istenekre való hivatkozással. Rendületlenül hisz abban, hogy az emberi értelem képes behatolni a természet legmélyebb titkaiba, s ez minden bölcsesség forrása. Ebben a meggyőződésében áll Lucretius tanításának optimista jellege.

*

Hogy biztosítja mindez az epikureista végső célját, a lélek nyugalmát?  Annak tudata, hogy anyag vagyok magam is, a lelkem is anyagi részecskékből áll, megszabadít a halál félelmétől. Hiszen ha testemmel együtt elmúlok, nem kell félnem túlvilági rémségektől, iszonyú büntetésektől. Mert ahogy születésem előtt nem emlékszem semmire, éppúgy a halál sem fog semmit jelenteni számomra.

Megszabadít ez a tan a istenek oktalan félelmétől is. Egy olyan világban, ahol az alkotó tényezők örökkévalók s önmaguktól működnek, nincs keresnivalójuk az isteneknek. Lucretius az epikuroszi filozófia nyomán ugyan nem tagadja létüket, világában ők is megférnek, de arra semmi befolyással nincsenek. Mint nagyszerű lények semmivel sem törődve, semmitől sem zavartatva élnek gondtalanul távoli fényes hazájukban:

Isteneink természete azzal jár ugyanis, hogy
Életüket békés nyugalomban töltik örökké,
Emberi dolgoktól végképpen visszavonulva,
Menten minden bajtól, nem fenyegetve veszélytől,
Bíva saját erejükben, mit se törődve mivélünk,
Nem bánják bűnünk, s nem nézik az érdemeinket.

    (II. 645–650.)

Nem egyebek ők, mint megtestesítői annak az ideális állapotnak, amelybe az embert eljuttatni az epikuroszi filozófia fő célja.  Ami az élet anyagi oldalát illeti, Lucretius az epikuroszi filozófia magaslatáról megvetéssel tekint le a vagyon- és hatalomhajhászokra is, akik félreteszik saját nyugalmukat, rokonaik, hozzátartozóik halálára lesnek, s ölni is képesek, csak vágyukat kielégítsék.

Az epikuroszi–lucretiusi világkép azonban minden következetessége, zártsága ellenére a materializmusnak egy alsóbb fokát képviseli, a mechanikus materializmust. Mechanikusan képzeli el a költő a világ keletkezését az atomok véletlen összeverődéséből, s ugyanilyen felfogása a világ pusztulását illetőleg is. Hibás gondolatrendszerének az az alapvető sajátsága is, hogy az embernek, az emberi elme erejének, a megismerésen kívül, semmi szerepet nem juttat a természet életében, sőt az embert a társadalmi tevékenységtől is igyekszik visszatartani.

Jellemző még e materializmusra: szinte kizárólagosan spekulatív jellege. Epikurosz–Lucretius a maga tanait nem annyira tapasztalati úton, még kevésbé kísérletezés révén alakítja ki, hanem néhány alapelvből. A tapasztalati példákat inkább következtetéseinek igazolására használja fel, mint kiindulásul. E sajátságával az antik tudomány jellemző példájaként áll előttünk, és e réven is fontos szerepet tölt be a tudomány változatos történetében.

Már Cicero rámutatott, hogy Lucretius versein nemcsak a tudomány, hanem a művészet fénye is ott tündöklik. Lucretius nemcsak nagy gondolkodó, tudós, hanem nagy költő is. Költő elsősorban abban, hogy mondanivalóját a személyes átélés melegével, a meggyőződés hevével, a meggyőzni akarás szenvedélyével áthatva tudja előadni, s képeit a valóság erejével tudja felruházni, vagy képzeletével feledhetetlenül naggyá és színessé képes varázsolni. Előadásának közvetlen, személyes hatását növeli az is, hogy mondanivalóját nem általánosságban, az elvont tudomány magaslatáról szólva adja elő, hanem barátjához intézett lelkes, meggyőzésre törő szavakban, ami előadását frissé, természetessé formálja, s alkalmat ad neki egyszerű élénkítő fordulatok bevezetésére. Lucretius költészetében megvan a gondolkodás ereje és szenvedélye, mely képes behatolni az eszmék, jelenségek legmélyére, s az a csodálatos képesség, mellyel a legelvontabb okoskodást, a legszárazabb tárgyat is élővé tudja bűvölni. Minden láthatóvá, hallhatóvá válik a keze alatt. A szél zúg, a fű nő, a víz csobog, a nap sugarai ott remegnek szemünk előtt, és színt, meleget visznek a jelenségekre, s életet sugároznak mindenbe. Egyik francia rajongója szerint a kifejezés elevensége tekintetében csak két költő hasonlítható hozzá a világirodalomban: Dante a leírásban és Shakespeare az élet eseményeinek megjelenítésében.

Költői erejének bizonyítására emeljük ki néhány különösen szép sorát:

Lám gyakran mily gyorsan válik az ég beborulttá,
Bár az imént még legderüsebb képét mutogatta.
Azt hinnéd a sötétség mind ide szállt a pokolból,
S kormával megtölti az ég roppant üregét most:
Ugy fenyeget fentről a komor felhőknek öléből
Támadt szörnyű félelem arca az éji sötétben.

    (IV. 131–136.)

A mondanivaló tökéletes kifejezésére Lucretius rendelkezik  a nyelv és verselés minden eszközével. Nyelve – annak ellenére, hogy panaszkodik a latin nyelv szegénységére, hiszen a filozófiának anyanyelvén való megszólaltatásában úttörő munkát végez – gazdag, szemléletes, hajlékony, az utóbbin főleg a váltakozó hangulatokhoz simulni tudás képességét értve. Verselésében a latin hexametert először emeli klasszikus magaslatra, lejtésével, hangszínével szintén remekül követve, aláfestve a sorok tartalmát.  Íme pár hangfestő sora:

nec simili penetrant auris primordia forma,
cum tuba depresso graviter sub murmure mugit
et reboant raucum retro loca barbara bombum,
et gelidis cygni nocte oris ex Heliconis
cum liquidam tollunt lugubri voce querellam.

    (IV. 527–531.)

Itt a trombita recsegő hangját s a hattyúk lágy énekét adják vissza a versek, míg a következő sorok a visszhang játékát festik:

sex etiam aut septem loca vidi reddere vocis,
unam cum iaceres; ita colles collibus ipsi
verba repulsantes iterabant docta referri.

    (IV. 560–562.)

A De rerum natura a világirodalom egyik legszebb alkotása, amely most is bámulatba ejt tartalmának gazdagságával, előadásának friss szépségeivel, s a történelem folyamán éppen a leghaladóbb korokban nyújtott mindig példát és gyönyörűséget a legkiválóbb elméknek.

Az ókorban Cicero és Vergilius többször adtak kifejezést Lucretius iránti hódolatuknak, de a klasszikus világ ítéletét legtömörebben Ovidius szavai fejezik ki:

Carmina sublimis tunc sunt peritura Lucreti,
Exitio terras cum dabit una dies.
(Költőnk fennkölt versei akkor válnak avulttá,
Majd ha a földnek vet véget a gyilkos idő.)

A középkor elvakultsága távol tartotta magától Lucretiust, fénye azonban annál nagyobb erővel lobbant fel a reneszánszban. A 15. század hat ismert kiadásával szemben a 16. században már huszonhatról van tudomásunk. Igen jelentős szerepe van különösen a francia felvilágosodás előkészítésében. A 17. században Gassendi, a nagy francia fizikus és filozófus egész iskolát épít a benne fennmaradó epikuroszi filozófia alapjaira. Holbach fő művében, A természet rendszeré-ben több gondolatot és érvet merített Lucretiusból. Voltaire különösen a lélek anyai természetét bizonyító III. könyvtől volt elragadtatva, s lefordítására gondolt. Diderot az Enciklopédiában az epikureizmusról szóló fejezetben hódol szellemének. Angliában is igen sok kiadás és talán egész Európában a legjobb fordítások mutatják kedveltségét az ész századában. A mű Vergiliustól, Horatiustól kezdve Tassón át Molière-ig, Anatole France-ig a költők, írók sorát ihlette meg, s hatásának nyomai meglátszanak Csokonainak zsengéin is (Az álom). S a következő sorok vajon nem Botticelli Primaverájá-hoz szolgáltattak-e ihletet?

Jő a tavasz s vele jő Venus, ennek előtte meg ott jár
Szárnyas hírnöke, lenge Zephírus, és vele együtt
Lépked Flóra anyánk az utat telehintve előttük
Tarka virágokkal s illattal töltve be mindent.

    (V. 725–728.)

Hazánkban 1870-ben jelent meg először magyar nyelven Fábián Gábor fordításában. Ez a fordítás, különösen formai tekintetben azonban már akkor elavult volt. Erre is bízvást el lehetett volna mondani, amit Vörösmarty 1846-ban Arany Elveszett alkotmányára mondott: "Nyelv és verselés olyan, mintha irodalmunk vaskorát élnők.” Valóban, ez a nyelv és ezek a hexameterek irodalmunknak Vörösmarty előtti állapotát idézik, még A kióvi csata külső megjelenése is sikerültebb, mint e fordításé. Érdeme mindenesetre az, hogy ezt a szép, de nehéz művet először szólaltatta meg nyelvünkön, s tette hozzáférhetővé azok számára, akiknek klasszikus tudása már nem volt elég erős az ilyen komoly feladattal való megbirkózáshoz. Úgy érezzük, hogy művelődésünk nagy adósságát rója le azzal, hogy több mint nyolcvan esztendő csendje után újból megszólaltatja magyarul ezt a nagy költőt és gondolkodót. Vajha fordításom olvasása olyan örömet, gazdagodást jelentene az olvasónak, mint nekem jelentett a vele való foglalkozás.

Tóth Béla

ELSŐ KÖNYV

Venus-himnusz. A költő mint a római nép ősanyját, minden élő létrehozóját dicsőíti az istennőt. – Művét Memmiusnak ajánlja. – A mű tartalma. – Epicurus dícsérete. – A költő védi művét a vallástalanság vádja ellen. Iphigenia esetét példának hozza fel a vallás rémtetteire. – Óv a költők képzelgései ellen. – Ennius dicsőítése. – Utalás a tárgy nehézségére s a filozófia fontosságára. – Első alaptétel: semmiből nem lesz semmi. Ennek bizonyítása. – Ami létezik, nem semmisülhet meg. Bizonyítékok. – Második tétel: vannak érzékeinkkel föl nem fogható testecskék. Ennek példái. – Harmadik tétel: nemcsak anyag van, hanem űr is. Ennek bizonyítása. – Negyedik tétel: minden egyéb csak ennek a két létezőnek a folyománya. – Az anyag sajátságai. Az őselemek szilárd, oszthatatlan testek. Öröktől léteznek. Az űrrel vegyülve hozzák létre a dolgokat. – Ennek bizonyítása. – Más filozófusok állításainak cáfolata. – Heraclitus a tüzet tekinti őselemnek. – Elméletének hibái. – Azokról a filozófusokról, akik több elemet vesznek fel. – Empedoclesnek és hazájának dicsőítése. – Tanainak cáfolata. – Anaxagoras és homoeomeriája. – Cáfolata. – A költő érdeme és módszere. – A világ végtelensége. Példák ennek bizonyítására, az ellenvetések elhárítására. – A világnak nincs középpontja  és  nincsenek antipodusok. – Az ellenvélemények cáfolata. – Befejező sorok.

   Római népünk anyja, halandók s istenek üdve,{*}
Megtartó Venusunk, ki a bolygó égi jelet s a
Gályás tengert, dús földünket megsokasítod
Sok-sok néppel, mert ami él, az mind a te műved,

5  S tőled van, hogy látja a nap keltét s ragyogását:
Elfut előled a szél, jöttödre eloszlik az égnek
Minden fellege, és leleményes jó anyaföldünk
Ontja eléd a virágot; rád mosolyognak a tenger
Habjai és tündöklik nyájas fénnyel az égbolt.

10 Mert mihelyest az idő a derűs kikeletre kinyílik,
És a tavasz serkentő langy szellői vigadnak,
Jöttödet, istennő, legelőször a röpke madárkák
Népe jelenti: szivük mélyét átjárja varázsod,
Majd a szilaj barmok tombolnak a friss legelőkön,

15 S ússzák át a folyókat. Majd mi csak él a világon,
((Bájadtól rabul ejtve, erődtől megbabonázva,))
Mind megy utánad, bárhova is vezeted, csalod őket.
Végül a tengereken, hegyeken, zúgó folyamokban,
Kis madarak lombos fészkén meg a tarka mezőkön
Mindenik élőnek szívébe beoltva az édes

20 Vágyat, eléred, hogy fajukat fenntartani törnek.
Minthogy a természet rendjét te igazgatod, úrnőm,
S nálad nélkül semmi se jön ki az isteni fényre,
S nem lesz semmi vidám, vagy kedves, akármi, ezért én
Téged kérlek, légy írandó verseim őre.

25 Memmiusomnak kívánom feltárni a dolgok
Rendjét bennük, akit te is, istennőm, kegyeidnek
Minden díszével kiemeltél minden időben.
Jöjj hát, s adj, úrnőm, örökös bájt gyönge szavamnak,
S engedd, hogy közben, míg vad harcok zaja hallgat,

30 Béke lebegjen a földön s széles tengereinken:
Mert egyedül te tudod boldoggá tenni az embert
Békességgel, hisz Mars kormányozza a harcok
Véres ügyét, s ő gyakran dől az öledbe, legyőzve
Ámor-verte örök sebe által, s vágyva tekint rád.

35 Hátraszegett nyakkal kérőn jártatva szerelmes
Pillantását, istennőm, rajtad, mialatt a
Fekvő hős lélegzete orcádat simogatja.
Ó, mikor egyszer is így heverészik drága öledben,
Önts ajakadról, istennőm, rá mézes igéket,

40 S kérj csöndes békét, Rómánk népére, te áldott,
Mert a hazának e zord idején* dolgozni sem én nem
Tudnék békés lélekkel, sem Memmius, ősök
Bölcs ivadéka, az államügyektől elszabadulni.*
És most Memmiusom füledet nyisd jól ki előttem;

45 Elmédet szabadon fordítsd ez igaz tudományra,
És a neked hű szívvel szánt művem le ne nézzed,
Vagy mielőtt értelmét nem vetted, le ne tedd, mert
Most im az istenek és a nagy ég titkát meg a dolgok
Forrását kezdem feltárni előtted, amelyből

50 Mindent alkot a természet, vagy nőttet, erősít,
S melybe megint minden feloszolva beolvad. Ezekről
Mint elemekről, nemző testekről vagy a dolgok
Magvairól szoktunk szót ejteni bölcseletünkben,
Vagy pedig első testeknek mondjuk nevüket, mert

55 Mindenek innen lépnek a lét partjára először.*
Hajdan a vallás terhe alatt rútul leigázva
Fetrengett földünkön az emberi élet, a zsarnok
Közben a menny boltjáról rázta fejét fenyegetve,
S rettenetes képével rémítgette a népet.

60 Mint a legelső, egy görög ember mert csak a földön
Szembeszegülni e rémmel s annak ellene állni.
Őt sem az isteni lény neve, sem villámai meg nem
Rémítették, sem vészes morajával a mennybolt.
Sőt még jobban biztatták, hogy mint a legelső

65 Verje a szűk zárat le a természet kapujáról.
És végtére is ő lett győztes az ész erejével,
Melynek szárnyán lángfalain túl ment a világnak.
Igy bebolyongva a nagy mindenség útjait, onnan
Győztesként megtérve elébünk tárja, mi hogy lesz,

70 Vagy hogy nem lehet, és a hatását végre mi dönti
El mindennek, s hol van, mélyre kitűzve, határa.
Igy most végre a vallás fekszik a földre tapodva,
S most már minket emel diadalma az égbe a hősnek.
   Félek azonban e résznél, hogy majd azt hiszed, ezzel

75 Én bűnös tudomány titkába avatlak, előtted
Megnyitván a gonoszság útját. Erre csak annyit:
Éppen a vallás szült gyakran gonosz, égbekiáltó
Tetteket. Igy mikor aulisi oltárát Triviának
Iphianassai vérrel szennyezték be galádul

80 Hadra kelő görögök kiszemelt vezetői, a hősök.
Az, mihelyest a lepel, mely szűzi fejét koszorúzta,
Mindkét arcánál gördülve a földre leomlott,
S látta, hogy atyja az oltárnál szomorún áll,
– Ugyhogy a szolgák dugdossák is előle a bárdot –

85 És láttára a nézők mind zokogásra fakadnak, –
Elcsukló térddel némán omlott le a földre,
Bár ő mondta először atyának a hős Agamemnont,
Most már még az sem lehetett hasznára szegénynek:
Férfikarok fogták, felemelték, és remegett bár,

90 Oltárhoz vitték, nem azért, hogy az ünnepi eskü
Végezetével víg násznép kísérje el onnan,
Ám hogy büntetlenül, tisztán és épp eladó lány
Korban váljék áldozatául egy gyilkos apának,
Csakhogy a hadnak könnyű és sikeres legyen útja.

95 Ime, a vallás ily rút tettre ragadta az embert.
Most te viszont egyenest menekülni igyekszel előlünk:
Oly sok szörnyűséggel búsítottak a költők.
Mert hisz olyan sok baljós álmot tártak elébed,
Mely fenekestől képes volt feldúlni az elméd,

100 S rémítő színekbe takarta előtted a jót is!
S méltán: mert ha az ember látná, hol van a vége
Minden kínjának, hát képes lenne a vallás
És a javasnép rémítését semmibe venni.
Ám most nincsen mód s lehetőség ellene állnunk,

{*} A csillag azt a hiányzó sort vagy sorokat jelzi, amely vagy amelyek a fordítás alapjául szolgáló (Adolphus Briegernek a Bibliotheca Teubneriában 1909-ben készült kritikai) szövegkiadásból hiányoztak.