Anatole

France

A vörös

liliom

Fordította

Bárdos Miklós

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Első fejezet       4

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Első fejezet

Tekintete még egyszer végigfutott a kandalló előtt gyülekező karosszékeken, a félhomályban csillogó teaasztalon és a kínai vázákból előmagasodó nagy, sápadt virágcsokrokon. Kezével a labdarózsa virágos ágai közé túrt, megtáncoltatva az ezüstös gömböket. Azután magát kezdte figyelni messziről, komoly figyelemmel, a falitükörben. Egyenesen állt, arcát féloldalt a vállára hajtva szemével hosszú alakjának hullámzó vonalait követte a testhezálló fekete szaténruhában, körülötte könnyű, lebegő tunikával, melynek gyöngyberakásán mély, remegő fények táncoltak. Majd kíváncsian közelebb lépett a tükörhöz, hogy saját arckifejezését tanulmányozza. A tükörből szenvtelen tekintet nézett vissza rá, mintha csak ezt a vonzó asszonyt, akit éppen szemügyre vett, és aki kétségkívül kellemes látványt nyújtott, a harsány öröm és a mélységes bánat egyformán elkerülné.

A nagy, elhagyatott szalon falain a kárpitokba szőtt, árnykönnyű alakok halódó bájjal sápadoztak az antik tárgyak között. Akárcsak az apró oszlopfőkre emelt terrakottaszobrocskák s a vitrinekben felpolcolt ódon meisseni és festett sèvres-i porcelánkészletek, ők is elmúlt időkről meséltek. Értékes bronzberakásokkal díszített talapzatán a királyi ház egyik, Diana alakjába bújtatott leányának márvány mellszobra küzdötte ki magát leple viharos redőiből gyűrött arccal, merészen kidüllesztett keblekkel, míg a mennyezeten rizsporos márkinőre emlékeztető, amorettóktól körülrajzott Éjtündér szórta virágait. Az egész szalonon álom ült, csak a tűz pattogott, és a gyöngyök zizzentek meg olykor könnyű surrogással a fátyolszöveten.

Elfordult a tükörtől és felemelte a függöny egyik sarkát. Az ablakon túl, a rakpart komor fái mögött a Szajna sárgásan csillámló szalagját látta a bágyadt napfényben, az égboltról és a víztükörről áradó unalom visszatükröződött kékesszürke szembogarában. A folyón a Fecske nevű gőzös úszott: a Pont de l’Alma egyik pillére mögül bukkant elő, Grenelle és Billancourt irányába tartó, szegényes öltözetű utasaival. Egy darabig követte tekintetével a zavaros vízben előrenyomuló hajót, majd visszaejtette a függönyt és a kanapé szokott sarkába, a virágok dús bokrai alá telepedve felemelt az asztalról egy odavetett könyvet, mely éppen a keze ügyébe esett. A szalmaszín vászonborítón aranyló betűkkel állt a cím: Szőke Izolda, Vivian Bell versei. Angol költőnő francia nyelvű verseskötete, Londonban nyomtatták. Kinyitotta, és véletlenszerűen beleolvasott:

Mikor harang kondul, szava zengő ima

S az esti égbolt felel: „Üdvözlégy Mária”,

Tűnődő szűzlány az almáskertben járva

Hírnököt lát jőni, suhan tollas szárnya

Kinyújtott kezében vörös liliomszál,

Illatát érezve jó volna halni már.

A csendes estében a szűz érzi, lelke

Ajkára tolul s a kertben zsenge élte

Könnyelmű patakként folyik el e vágyban

Fehér kebeléből áttetsző sugárban.

Közönyösen, szórakozottan olvasott – a vendégek hamarosan megérkeznek. Olvasás közben gondolatai a versek helyett sokkal inkább a költőnő körül forogtak. Ez a Miss Bell talán a legkedvesebb barátnője volt; akit szinte soha nem láthatott, de aki ritka találkozásaikkor minden alkalommal megölelte és darlingnak nevezte, hirtelen mozdulattal arcon csókolta és kedvesen csicsergett hozzá. A csúf és mégis vonzó, már-már nevetséges és rendkívül előkelő Miss Fiesoléban élt, a szépség és a filozófia igézetében, miközben angol hazája a legnagyobb élő költőnőként ünnepelte. Akárcsak Vernon Lee és Mary Robinson, ő is a toszkán élet és művészet szerelmese lett; félbehagyta Trisztánját, melynek első része álmodozó akvarellekre ihlette Burne Jonest, és inkább itáliai gondolatokat verselt meg provanszál és francia nyelven. A Szőke Izoldát egy levél kíséretében küldte el a darlingnak, melyben meginvitálta őt, töltsön nála egy hónapot Fiesoléban. „Jöjjön – lelkendezett a levélben –, a világ legszebb dolgait fogja látni itt, és maga ezeket is megszépíti majd.”

„Darling” most arra gondolt, hogy nem tud majd elmenni, mert dolgai Párizshoz kötik. Pedig a gondolat, hogy viszontlátja Miss Bellt és Itáliát, nem volt közömbös számára. A könyvet lapozgatva szeme véletlenül ezen a verssoron akadt meg:

Szerelem s érző szív közös tőről fakad…

Enyhe és jóindulatú iróniával arra gondolt magában, vajon Miss Bell volt-e valaha szerelmes, és milyenek lehetnek a költőnő szerelmei. Volt Fiesoléban egy lovagja, Albertinelli herceg. Felettébb vonzó férfiú létére a herceg elég vaskos és földhözragadt léleknek tűnt ahhoz, hogy elnyerhesse egy széplélek szívét, aki szerelmi vágyaiba az Angyali Üdvözlet miszticizmusát vegyítette.

– Jó napot, Thérèse kedves! Egészen el vagyok csigázva.

Seniavine hercegnő érkezett, kecsesen hajladozó formáival; a vállán pompázó prémek mintha állatiasan barna bőréből nőttek volna ki. Szeles mozdulattal levetette magát a székbe, és kemény, mégis simogató, félig férfias, félig madárszerű hangján beszélni kezdett:

–Ma reggel az egész Bois-t bejártam gyalog Larivière tábornokkal. A „tereferesétányon” találkoztam vele, és magammal cipeltem egészen az argenteuili hídig, ahol mindenáron meg akart vásárolni a Bois parkőrétől egy kis puskával egzecírozható idomított szarkát, hogy nekem adja ajándékba. Alig állok a lábamon.

–De hát miért cipelte magával a tábornokot egészen az argenteuili hídig?

–Mert azt mondta, köszvény van a lábujjában.

Thérèse mosolyogva vállat vont.

–Semmiségekre pazarolja a nyilait, kedvesem. Kész tékozlás.

–Csak nem azt akarja tanácsolni, drágám, hogy tartogassam a jóindulatomat és a gonoszságomat valami komolyabb befektetésre?

A hercegnő kortyolt egy kis tokajit.

Hatalmas szuszogásának hangját követve Larivière tábornok lépett a szalonba súlyos lépteivel, kezet csókolt a két dámának, majd helyet foglalt közöttük, konok és önelégült arckifejezéssel, szemöldökét felhúzva, amitől halántékán nevető ráncok szaladtak szét.

–Hogy van Martin-Bellème úr? Elfoglalt, mint mindig?

Therèse úgy vélekedett, hogy a gróf bizonyára a képviselőházban van, sőt alighanem szónoklatot tart.

Seniavine hercegnő, miközben kaviáros szendvicseket majszolt, megkérdezte Martin-Bellème grófnét, miért nem volt ott előző este Meillannénál, ahol színielőadás volt.

–Egy skandináv darab, ha jól tudom. No és jól sikerült az előadás?

–Igen. Illetve tudom is én! A kis zöld szalonban ültem, az orléans-i herceg portréja alatt. Le Ménil odajött hozzám, és ezzel olyan szolgálatot tett, melyet nem felejtek el neki: megmentett Garain karmai közül.

A tábornok, aki szorgosan tanulmányozta az évkönyveket, és busa fejében minden hasznos információt gondosan tárolt, felfigyelt a névre.

–Garain? – kérdezte. – Aki miniszterelnök volt a hercegek emigrációja idején?

–Igen, személyesen. Borzasztóan felcsigáztam. A szíve szükségleteiről beszélt nekem, és rémisztően gyengéd tekintettel meredt rám. Néha sóhajtva az orléans-i herceg arcképére is vetett egy pillantást. Azt mondtam neki: „Garain úr, ön tévedés áldozata. A sógornőm az orléanista. Én egyáltalán nem vagyok az”. Ebben a pillanatban jött oda Le Ménil, hogy a büféasztalhoz kísérjen. Elragadó bókokkal kedveskedett… a lovaimnak. Azt is kifejtette, hogy nincs szebb, mint a téli erdők. A farkasokról és a farkaskölykökről is mesélt nekem. Egészen felfrissültem.

A tábornok, aki nem kedvelte a fiatalembereket, megjegyezte, hogy előző nap a Bois-ban találkozott az életveszélyesen vágtázó Le Ménillel.

Kijelentette, hogy csak az öreg lovasok őrzik az igazi tradíciókat, és a mai világfiak nem átallják úgy ülni meg a lovat, mint valami zsokék.

–A vívással ugyanez a helyzet – tette hozzá. – Annak idején…

Seniavine hercegnő azonban hevesen félbeszakította:

–Tábornok úr, nézze csak, milyen szépséges ma este Martin grófné! Mindig elbájoló teremtés, de ma este különösen az. Merthogy éktelenül unatkozik. És semmi nem áll jobban neki, mint az unalom. Amióta itt vagyunk, határozottan untatjuk. Nézze csak, micsoda gondterhelt kis homlok, ködös tekintet, fájdalmas szájtartás: igazi mártírnő!

Felpattant ültéből, hangos csókot nyomott Thérèse arcára, és faképnél hagyta a kizökkent tábornokot.

Martin-Bellème grófné arra kérte a tábornokot, ne hallgasson erre a bolondos asszonyra.

A tábornok felengedett, és megkérdezte:

–No és a költők, asszonyom?

Nehezen tudta megbocsátani a grófnénak az írófélék iránti vonzalmát, akik nem az ő társaságából valók.

–Igen, a költőket kérdezem. Mi van Choulette úrral, aki olykor vastag vörös sálban állít be önhöz?

–A költők megfeledkeznek rólam, elhanyagolnak. Senkire nem számíthat az ember. A férfiak, a világ dolgai – manapság semmire nem lehet számítani. Az élet folyamatos csalódás. Csak az a szegény Miss Bell nem feledkezik meg rólam. Írt nekem Firenzéből, és elküldte a könyvét.

–Miss Bell, az a fiatal hölgyemény, aki bodorkás sárga hajával úgy fest, akár egy szobakutya?

Gyors fejszámolás után megállapította, hogy e pillanatban a költőnő harminc körül járhat.

A szalonba egymás után két új vendég lépett: egy idős hölgy, aki szerény méltósággal viselte fehér hajkoronáját, majd egy alacsony, élénk, okos tekintetű férfi: Marmet-né és Paul Vence. Utánuk merev tartással, szemén monoklival Daniel Solomon úr, az ízlésdiktátor állított be. A tábornok diszkréten félrevonult.

A hét könyvújdonságáról beszéltek. Marmet-né többször is vacsorázott a szerző társaságában, akit vonzó fiatalembernek talált. A könyvet Paul Vence unalmasnak ítélte.

–Hja – sóhajtott fel a grófné –, minden könyv unalmas. De az emberek még a könyveknél is unalmasabbak. És ráadásul még követelőznek is.

Marmet-né elárulta, hogy megboldogult férje, akinek igen fejlett irodalmi ízlése volt, utolsó napjaiig irtózott a naturalizmustól.

Egy néhai akadémikus özvegyeként Marmet-né a szalonokban előszeretettel hangsúlyozta dicső özvegységét; amúgy fekete ruhájában és szép galambősz hajkoronájával jóságosan és szerényen viselkedett.

Martin-Bellème grófné azt mondta Solomon úrnak, szeretné kikérni a véleményét egy gyermekeket ábrázoló porcelánkészletről.

–Saint-Cloud-i készlet. Ugye megmondja, mit gondol felőle? Ön is mondja el a véleményét, Vence úr, már ha nem veti meg az efféle bagatelleket.

Solomon úr rosszkedvű fölényességgel mérte végig monokliján keresztül Paul Vence-t.

Paul Vence körbejáratta tekintetét a szalonon.

–Szép holmikkal veszi körül magát, asszonyom. Önmagában ez még semmit nem jelent. Ám ezek a szép holmik jól is állnak magának.

Thérèse nem leplezte, hogy jólesnek neki ezek a szavak. Paul Vence-t tartotta az egyetlen igazán intelligens embernek a szalon vendégei között. Már azelőtt is nagyra tartotta, hogy könyvei révén hírnévre tett volna szert. Gyenge egészsége, hullámzó kedélye és a szorgos munka távol tartotta őt a nagyvilági élettől. Ez az alacsony termetű, epés ember nem volt kellemes társaság; mégis vonzotta őt. Nagyra becsülte bölcs iróniáját, szilaj büszkeségét, magányban megérlelt tehetségét, és jogosan csodálta benne a kiváló írót, aki oly szép esszéket írt a művészetekről és a morálról.

A szalont fokozatosan benépesítette a csillogó tömeg. A karosszékek nagy félkörében ott ült De Vressonné, akiről vérfagyasztó történetek keringtek, és aki húsz év rosszul leplezett botrányai után is megőrizte gyermeki tekintetét és szűzies orcáit; a vén De Morlaine-né, aki éles hangon rikácsolva szórta a szellemességeket, és élénk, mértéktelen mozdulatokkal izgett-mozgott ormótlan idomaival, akár egy úszótömlők között kapálózó úszó; Raymond akadémikus felesége; a volt miniszterelnök, Garain felesége; további három előkelő hölgy; állva, hátát a kandallónak támasztva ott volt Berthier d’Eyzelles képviselő úr is, a Journal des débats szerkesztője, aki fehér pofaszakállát simogatva tetszelgett a társaságban, miközben De Morlaine-né odarikkantott neki:

–A bimetallizmusról szóló cikke valóságos gyöngyszem, igazi ékszer! A vége különösen nagyszerű, egészen részegítő élmény!

A szalon mélyén fiatal klubtagok pusmogtak egymás között rendkívül komolyan:

–No és mit tett azért, hogy így kitüntették a herceg vadászatán?

–Ő semmit. A felesége viszont mindent.

Mindkettőnek megvolt a maga filozófiája. Egyikük azt fejtegette, hogy nem hisz az emberek ígéreteiben.

–Csupa ellenszenves alak, ki nem állhatom őket: minden szavuk és mozdulatuk mézesmázos. „Csatlakozni kíván a klubhoz? Szavamra, tőlem számíthat a fehér golyóra…” Még hogy fehérre? Alabástromra! Patyolatfehérre! Eljön a szavazás, és puff! Nesze neked fekete! Ha jobban belegondolok, az élet mocskos dolog!

–Akkor ne gondolj bele – szólt rá egy harmadik.

Daniel Solomon, aki időközben csatlakozott hozzájuk, ártatlan hanghordozással hálószobatitkokat suttogott a fülükbe. Valahányszor újabb bizarr részletet árult el Raymond-né, Berthier d’Eyzelles-né vagy Seniavine hercegné magánéletéről, hanyagul hozzáfűzte:

–Mindenki tudja.

Lassacskán fogyatkozni kezdtek a látogatók. Nem maradt más, csak Marmet-né és Paul Vence.

Paul Vence a grófnéhoz lépett, és megkérdezte:

–Mikor óhajtja, hogy bemutassam önnek Dechartre urat?

Már másodszor tette fel a kérdést. A grófné nem kedvelte az új arcokat. Közönyös hangon így felelt:

–A szobrászt? Amikor óhajtja. Láttam tőle ezt-azt a Mars-mezei kiállításon, igen csinos plaketteket. De keveset alkot. Műkedvelő, nemde?

–Kényes művész. Nem kell a megélhetésért alkotnia. Szerelmes gonddal dolgozik az alakjain. De ne higgyen a látszatnak, asszonyom: tudja és érzi a dolgát – igazi mester lenne, ha nem volna ilyen magányos farkas. Gyermekkora óta ismerem. Rosszmájúnak és megkeseredettnek hiszik, de igazából szenvedélyes és félénk lélek. Egyvalami hiányzik belőle, és mindig is hiányozni fog ahhoz, hogy elérje művészete csúcsát: az egyszerűség. Gyötrődő, tétova lelke elrontja legszebb impresszióit. Véleményem szerint a szobrászatnál jobban állna neki a költészet vagy a filozófia. Rengeteget tud, és meglepődik majd, asszonyom, hogy milyen szellemdús.

Marmet-né jóindulatúan bólogatott.

Az öreg hölgy kellemes társaság volt, és látszólag élvezte is a társasági életet. Figyelmesen hallgatott és ritkán szólalt meg. Készséggel egyetértett bárkivel, de egyetértését nem adta ingyen, csak némi várakozás után. Talán valóban kedvelte Martin grófnét, vagy egyszerűen minden házban, ahol megjelent, képes volt a ragaszkodás diszkrét jeleit mutatni, mindenesetre az agg családfők elégedettségével üldögélt a színtiszta XVI. Lajos stílusú kandalló sarkán, mely kiválóan illett jóságos idős hölgy külleméhez. Csak az öleb hiányzott az öléből.

–Hogy van Toby? – kérdezte tőle Martin grófné. – Vence úr, ismeri ön Tobyt? Hosszú, selymes szőre van, és imádni való fekete orrocskája.

Marmet-né elégedetten ízlelgette a Tobynak címzett bókokat, amikor egy rózsás arcú, göndör fehér hajú, aranykeretes pápaszeme mögött vaksin, már-már vakon pislogó öregúr botorkált a szalonba kurta lábain, meg-megbotolva a bútorokban, főhajtással üdvözölve az üres karosszékeket, majd miután a tükörnek nekiment, hajlott orrát Marmet-né arca elé tolta, aki méltatlankodva nézett rá.

Schmoll úr volt, az Akadémia felirattani osztályának tagja. Pirospozsgás arcán fintorszerű mosollyal valóságos madrigálokat zengett Martin grófnénak azon az örökletes, kemény és zsíros hangon, amellyel zsidó ősei sürgették egykoron az eladósodott elzászi, lengyel vagy krími parasztokat. Súlyosan, elnyújtva beszélt. Ez a kiváló filológus, az Académie Française tagja, a francia kivételével minden nyelvet ismert. Martin grófnét mulattatták nehézkes bókjai, melyek rozsdásan csikorogtak, mint az ócskások kincsei, és amelyek közül olykor kihullott a világirodalom egy-egy préselt virága. Schmoll úr szerette a költészetet és a nőket, és szellemes ember volt.

Marmet-né úgy tett, mintha nem ismerné, és köszöntését nem is viszonozva távozott.

Miután a madrigálokból kifogyott, Schmoll komor lett és panaszos. Szavait keserves nyögésekkel kísérte. Súlyos panaszokat sorolt elő: hiányolta a méltó elismertetést és javadalmazást, s kifogásolta, hogy az állam költségén nem biztosítanak megfelelő lakást neki, feleségének és három leányuknak. Sirámaiban volt valami nagyszerűség, valami Ezékiel és Jeremiás lelkéből.

Balszerencsés módon aranykeretes pillantása az asztalra tévedt, és ott felfedezte Vivian Bell könyvét.

–Ah, Szőke Izolda! – kiáltott fel keserűen. – Tudja meg, asszonyom, hogy Vivian Bell kisasszony ellopott tőlem egy feliratot, és ráadásul versbe öntve el is torzította! A könyv 109. oldalán található:

– Ne sírj, hajdanvolt kedvesem:

Mi elmúlt, nem is volt sosem.

– Hagyd, hadd emésszen a bánat;

Árny is sirathat másik árnyat.

–Hallja ezt, asszonyom: Árny is sirathat másik árnyat? Ezek a szavak szó szerinti fordításai egy sírfeliratnak, melyet én adtam közre és magyaráztam elsőként. Tavaly, egy alkalommal, amikor önnél vacsoráztam, az asztalnál Miss Bell mellé kerültem, és idéztem ezt a mondatot, mely igen megtetszett neki. Kérésére másnap lefordítottam a teljes feliratot franciára, és elküldtem neki. Ezek után megcsonkítva és jelentéséből kiforgatva kell viszontlátnom e verseskötetben, ez alatt a cím alatt: A Szent ösvényen!… Drága grófné, ez a szent ösvény én magam vagyok!

Majd mulatságosan duzzogó hangon megismételte:

–Asszonyom, a szent ösvény én vagyok.

Bántotta, hogy a költőnő nem említette meg őt a felirat kapcsán. Szerette volna, ha a kötet elején, a versekben s a rímekben is visszaköszön a saját neve. Mindig mindenhol a saját nevét kereste. Erre vadászott az újságokban is, melyekkel örökké tömve volt a zsebe. De nem volt haragtartó ember. Nem haragudott Miss Bellre. Készséggel elismerte, hogy igen finom hölgy, és hogy költőnőként ma Anglia legfőbb büszkesége.

Amikor Schmoll eltávozott, Martin grófné naivan megkérdezte Paul Vence-tól: tudja-e, miért van az, hogy a máskor oly jóindulatú Marmet-né ilyen haraggal és dacosan nézett Schmoll úrra. Paul Vence csodálkozott, hogy nem tudja.

–Én soha nem értesülök semmiről.

–De hiszen sokáig Joseph Schmoll és Louis Marmet vitájától volt hangos az Akadémia! A nevezetes vitának csak Marmet halála vetett véget, akit kíméletlen kollégája még a Père Lachaise temetőben sem hagyott nyugodni. Aznap, amikor eltemették szegény Marmet-t, havas eső hullott. Mindenki bőrig ázott és csontig átfagyott. A sír szélén, a ködös, szeles temetőben, ahol minden csupa sár volt, Schmoll kiállt az esernyőjével, s felolvasta joviális kegyetlenséggel és diadalmas szánakozással teli gyászbeszédét, melyet azután a gyászhintón egyenesen az újságok szerkesztőségébe vitt. Amikor egy tapintatlan barát megmutatta Marmet-nénak, ő ájultan esett össze. – Lehetséges, asszonyom, hogy ön soha nem hallott erről a kíméletlen tudományos vitáról? Az egész az etruszk nyelv miatt volt. Marmet kizárólag erre a témára tette fel a pályáját. Így is nevezték: Marmet, az Etruszk. Ennek a nyomtalanul eltűnt hajdani nyelvnek sem ő, sem senki más egyetlen szavát sem ismerte. Schmoll gyakran hajtogatta is Marmet-nak: „Kedves kartárs, ön tisztában van vele, hogy nem ismeri az etruszk nyelvet – ebből látszik, hogy tisztességes tudós és egyenes ember.” Marmet, akit dühített ez a csípős dicséret, fejébe vette, hogy igenis kapiskál valamit az etruszk nyelvből. Az Akadémia egyik ülésén fel is olvasott egy dolgozatot a flexió szerepéről az ótoszkán nyelvben.

Martin grófné megkérdezte, mi az a flexió.

–Ó, drága asszonyom, ha teljesen fel akarnám világosítani önt, belevesznénk a részletekbe. Elégedjen meg annyival, hogy abban a bizonyos dolgozatban a szegény Marmet latin szövegekből idézett, és mindent alaposan összekuszált. Schmoll briliáns latinista, és Mommsen után a világ legkiválóbb feliratszakértője. Ifjú kollégájának (Marmet akkor még nem töltötte be az ötvenet) azt vetette a szemére, hogy túl jól érti az etruszkot, és túl kevéssé a latint. Ettől fogva Marmet-nak egy perc nyugta nem volt. Az Akadémia minden ülésén csípős megjegyzések és goromba viccek céltáblájává vált: a sok csipkelődés végül szelíd természete ellenére kihozta a sodrából. Schmoll nem haragtartó ember: ez fajtája egyik erénye. Nem haragszik azokra, akiket üldöz. Egy nap az Akadémia lépcsőjén Renan és Opert társaságában felfelé tartva találkozott Marmet-val, és kezet nyújtott neki. Marmet nem fogadta a kéznyújtást. „Nem ismerem önt” – szólt. – „Talán latin feliratnak néz?” – vágott vissza Schmoll. Ez a megjegyzés volt az egyik végső lökés, mely végül a sírba taszította szegény Marmet-t. Mindezek után megértheti, hogy özvegye, aki kegyelettel őrzi az emlékét, őszinte borzadállyal tekint ellenségére.

–És én még a vacsoránál egy asztalhoz, ráadásul egymás mellé ültettem őket!

–Asszonyom, ez ha nem is bűn, de mindenképpen kegyetlenség!

–Kedves Vence úr, talán megbotránkoztatom, de ha mindenáron választani kell, szívesebben követek el bűnt, mint kegyetlenséget.

Fiatal, magas, vékony fiatalember lépett be, napbarnított arcát elegáns bajusz ékesítette, és lendületes könnyedséggel köszöntötte a társaságot.

–Vence úr, bizonyára ismeri Le Ménil urat.

A két férfi valóban találkozott már Martin grófnénál, és olykor látták egymást a vívóteremben is, ahol Le Ménil törzsvendégnek számított. Tegnap is összefutottak Meillanné szalonjában.

–Meillanné házában, ahol általában unatkozik az ember – jegyezte meg Paul Vence.

–Pedig akadémikusok is járnak oda – szólt Le Ménil. – Nem akarom túlbecsülni őket, de végtére is a társadalom krémjéhez tartoznak.

Martin grófné elmosolyodott.

–Kedves Le Ménil úr, tudjuk, hogy Meillanné estélyén többet foglalkozott a szép hölgyekkel, mint az akadémikusokkal. Elkísérte Seniavine hercegnőt a büféhez, és farkasokról mesélt neki.

–Hogyan? Farkasokról?

–Farkasokról, sőt a nőstényeikről és a kölykeikről is, meg a kopár téli erdőkről. Megállapítottuk, hogy kissé zordon téma egy ilyen dáma társaságában.

Paul Vence felállt székéről.

–Akkor, ha megengedi, asszonyom, idehozom önhöz Dechartre barátomat. Ég a vágytól, hogy megismerkedhessen önnel, és remélem, nem okoz majd csalódást. Élénk és életteli szellem. Tele van gondolatokkal.

Martin grófné félbeszakította:

–Ó, nincsenek ilyen nagy elvárásaim! Ha az emberek természetesek és önmagukat adják, nem szoktak untatni, sőt olykor még szórakoztatnak is.

Amikor Paul Vence eltávozott, Le Ménil egy kis ideig hallgatta az elhaló léptek zaját az előszobában és az ajtócsukódást, majd közelebb lépett a grófnéhoz:

–Akkor holnap három órakor nálunk? Szeret még?

Választ követelt, amíg kettesben vannak; Thérèse kacéran azt felelte, hogy későre jár és újabb látogatókat nem vár ma estére, már csak a férje toppanhat be bármikor.

A férfi könyörgőre fogta. Végül a nő nem kérette tovább magát.

–Ennyire akarod? Holnap egész nap szabad leszek: várj rám a rue Spontinin három órakor. Utána sétálhatunk egyet.

A férfi tekintetében hála tükröződött. Aztán visszaült a helyére, a kandalló másik oldalára, és megkérdezte, mit jelentsen ez a Dechartre, akit be akar mutattatni magának.

–Nem én mutattatom be magamnak. Bemutatják nekem. Egyébként egy szobrász.

A férfi szemrehányóan megjegyezte, vajon miért lehet szüksége új arcokra maga körül.

–Szobrász! A szobrászok általában goromba emberek.

–Ugyan, ő csak elvétve szobrászkodik. De ha magát bántja, hogy fogadom, hát elállok tőle.

–Az bántana engem, ha a társasági élet a rám szánt ideje rovására menne.

–Barátom, igazán nem vádolhat azzal, hogy túl nagy társasági életet élnék. Tegnap el sem mentem Meillannéhez.

–Jól teszi, ha a lehető legkevesebbet mutatkozik ott: nem önnek való ház.

Ezt bővebben is kifejtette. Az oda bejáratos hölgyeknek kivétel nélkül volt valamilyen közszájon forgó kalandjuk. Egyébként Meillanné szereti az intrikákat. Erre rögtön néhány példával is szolgált.

A grófné eközben karjait a fotel karfáján elfektetve, bájosan elernyedve, fejét vállára hajtva nézte a parázsló tüzet. Gondolatai ki tudja, hol jártak: arcára megfoghatatlan bánat ült ki, elernyedt teste így különösen kívánatos volt, miközben a lélek szunnyadozni látszott benne. Kis ideig teljes mozdulatlanságba dermedt, ami testének hamvasságát a műalkotások bájával vonta be.

A férfi megkérdezte, mire gondol. Thérèse felocsúdott a parázs és a hamu mélabús varázsának bűvöletéből:

–Holnap, ha nem bánja, kószálhatnánk egy kicsit a szegény emberek lakta furcsa külvárosokban. Szeretem ezeket az ódon utcákat, ahol a nyomor tenyészik.

A férfi megígérte, hogy eleget tesz kívánságának, de nem leplezte, hogy képtelennek találja. Kínosan érezte magát ezeken a sétákon, melyekre Thérèse néha magával cipelte, és amelyeket mellesleg veszélyesnek tartott, hisz könnyen megláthatnák őket.

–Ha már eddig sikerült elkerülni, hogy az emberek a szájukra vegyenek…

Thérèse a fejét rázta:

–Azt gondolja, soha nem beszéltek rólunk? Akár tudnak valamit, akár nem, az emberek mindenről beszélnek. Vannak dolgok, melyek nem tudódnak ki, de olyanok nincsenek, amelyeket ne beszélnének ki.

Ezután visszatért az előbbi tűnődő állapotba. A férfi azt gondolta, elégedetlen, haragszik rá valamiért, amit nem mond el. Közel hajolva a szép, fátyolos szempárba meredt, melyben visszatükröződött a tűz fénye. Thérèse megnyugtatta:

–Fogalmam sincs, ki mit beszél rólam. És egyébként is – mit számít nekem? Semmi nem számít semmit.

A férfi távozott. A klubba ment vacsorára, ahol a Párizsban átutazóban lévő Caumont barátja várta. Thérèse szótlan szimpátiával követte tekintetével, majd visszamerült a hamu üzeneteinek böngészésébe.

A parázsló tűz gyermekkorát idézte fel benne, a kastélyt, ahol hosszú és bánatos nyarait töltötte, a formára nyírt fákat, a nyirkos és sötét parkot, az alvó, zöldes vizű medencét, a gesztenyefák alatt a márványnimfákat és a padot, ahol annyit zokogott és meg akart halni. Máig nem tudta, mi volt e kamaszkori kétségbeesés oka, miközben ébredő fantáziája és testének titokzatos átváltozása vágyakkal és félelmekkel teli örvénybe taszította a lelkét. Gyermekként az élet vágyakat és félelmeket ébresztett benne. Mára már tudta, hogy az élet közönséges dolog, mely nem ér meg ennyi szorongást és reménykedést. Hát erre kellett készülnie. Miért nem tudta előre? Tűnődni kezdett:

–Ott volt mellettem a mama. Jó asszony volt, egyszerű és nem túl boldog teremtés. Egészen más sorsról álmodoztam, mint az övé. Hogy miért? Éreztem magam körül az élet semmitmondó ízét, és úgy szívtam magamba a jövő ígéretét, mint sós, fűszeres illatú levegőt. De vajon miért? Mit akartam, mire vágytam? Nem éreztem meg idejekorán a dolgok mélyén rejlő szomorúságot?

Thérèse gazdagnak született, egy frissen szerzett vagyon túlzó csillogása közepette, Montessuy, az egykori szürke párizsi bankhivatalnok lányaként. Apja később két nagy hitelintézet alapítója és igazgatója lett. Termékeny szelleme, fortélyt és tisztességet páratlan módon ötvöző jellemének győzhetetlen ereje kimeríthetetlen forrásnak bizonyult a nehéz órákban, és ma már egyenrangú hatalomként tárgyalt a kormánnyal. Thérèse a patinás joinville-i kastélyban nevelkedett, melyet apja megvásárolt, felújított és berendezett, és amely hat év alatt parkjával és medencéivel méltó párja lett Vaux-le-Vicomte-nak. Montessuy el tudta venni az élettől mindazt, amit csak adni tud. Ateista emberként, kiváló ösztönei és hatalma birtokában minden testi gyönyört és minden kívánatos földi jót magának követelt. Joinville képtárában és szalonjaiban neves mesterek képeit és értékes márványszobrokat halmozott föl. Ötvenéves korára megszerezte a legszebb színésznőket, és több rangos hölgyet is meghódított, tovább emelve pompájukat. Vérbő természetével és agyafúrtságával megszerzett magának minden örömöt, amit a társasági élet adhat.

Mindeközben felesége, aki takarékos és gondos lélek volt, Joinville-ben sorvadozott, sápadt és elesett asszonyként a tizenkét óriás kariatida tekintete előtt, akik aranykorláttal elkerített ágyá-nak mennyezetét tartották, melyre Lebrun ecsetje Jupiter villámai sújtotta titánokat álmodott. Itt, a pompás hitvesi ágy mellé állított vaságyban halt bele végül egyik este a bánatba és a kimerültségbe. Nem szeretett soha mást a földön, csak a férjét, és a Rue Maubeuge kis, piros damaszttal bevont szalonját.

A lányával soha nem volt bensőséges viszonya; ösztönösen érezte, hogy túlságosan távol van tőle, túl szabad a szelleme, túl merész a fantáziája. Érezte az amúgy szelíd és engedelmes lányban a Montessuy-k erős vérét, azt a heves lelket és vérmérsékletet, mely annyi szenvedésének okozója volt, és amelyet férjének jobban megbocsátott, mint a lányának.

Montessuy viszont elismerte és szerette a lányát. Mint minden nagy társasági ragadozónak, neki is voltak szelíd és vidám órái. Bár sokat volt távol a háztól, úgy rendezte dolgait, hogy majdnem minden este vele étkezhessen, és olykor elvitte magával sétáira. Értett a női holmik fortélyaihoz. Ránézésre észrevette és orvosolta a károkat, melyeket Montessuy-né szomorú és kiműveletlen ízlése okozott a fiatal lány ruhatárában. Okította, nevelgette Thérèse-t. Brutális és életteli lényével szórakoztatta és magához vonzotta. Thérèse új ihletet adott ösztöneinek, hódítási vágyának. Ő, aki mindig győzni akart, a lányát is meghódította. Elhódította az anyjától. A lány pedig csodálattal, imádattal tekintett rá.

Thérèse a múltba visszarévedve úgy látta őt, mint gyermekkora egyetlen örömforrását. Még most is meg volt győződve, hogy nincs még egy olyan imádni való és pótolhatatlan férfi, mint az ő apja.

Az élet színpadára lépve kezdettől fogva lemondott arról, hogy másnál is meglelje ezt a természetes gazdagságot, a cselekvő és gondolkodó erők ehhez fogható teljességét. Ez a lemondó magatartás vezette férje kiválasztásában is, és talán később titkos és ennél sokkal szabadabb választásában is.

A férjét igazából egyáltalán nem is ő választotta. Mit sem tudott az egészről: hagyta, hogy férjét az apja válassza ki neki, aki akkoriban özvegyült meg, és akit lánya nevelésének kényes gondja zavarral és aggodalommal töltött el mozgalmas és zajos életvitele közepette. Montessuy – szokásához híven – gyorsan és jól akart dönteni. Mérlegelte a külső előnyöket, az illendőséget, nagyra értékelte a Martin grófoknak a császártól jó nyolcvan esztendeje szerzett nemességét, és annak a családnak örökletes dicsőségét, amely a júliusi monarchiának és a szabadelvű császárságnak is minisztereket adott. Hogy a lánya megtalálhatná a szerelmet a házasságban, az fel sem merült gondolatai között.

Azzal biztatta magát, hogy férje mellett Thérèse kielégítheti a fényűző vágyakat, melyeket ő ültetett el benne, és megtalálja a belső élet és a külső látszat örömeit, mindazt a közönséges büszkeséget és anyagi befolyást, mely az élet urait egybefűzi, és ami az ő szemében az élet értelmét jelentette. Miközben egyébként igen halvány fogalma volt arról, milyen boldogság vár egy tisztességes asszonyra ebben a világban, tökéletesen biztos volt abban, hogy a lánya tisztességes asszony marad majd. Ez olyan pont volt a lelkében, melyet soha nem bolygatott: alapvető bizonyosságként hitt benne.

Amikor Thérèse erre a képtelen és magától értetődő meggyőződésre gondolt, mely oly kevéssé illett össze Montessuy nőkkel kapcsolatos tapasztalataival és elképzeléseivel, arcára bánatosan ironikus mosoly ült ki, s csak még jobban csodálta apját, amiért túl bölcs volt ahhoz, hogy kényelmetlen életbölcsességet alakítson ki.

Végeredményben nem házasította rosszul a lányát, ha a házasságot úgy nézzük, ahogy a nagyvilági társaságban szokás. A férje megért annyit, mint a többi férfi. Egészen tűrhető férjjé vált idővel. Mindabból, amit Thérèse a lámpák halvány fényénél kavargó emlékek közül a hamuból ki tudott olvasni, közös életüké volt a legelmosódottabb. Csak néhány elszigetelt, nehezen kivehető részlet bukkant fel, néhány képtelen jelenet, és valamiféle bizonytalan és egyhangú benyomás. Rövid ideig tartott ez az időszak, és semmi nem maradt utána. Hat év elteltével már azt sem nagyon tudta felidézni, hogyan nyerte vissza a szabadságát, annyira gyors és könnyű volt a győzelem ezzel a hideg, beteges, önző és udvarias férjjel, ezzel az üzleti és politikai ügyekben elaszott és megsárgult, szorgos, becsvágyó és középszerű férfival szemben. A grófot csak a hiúság hajtotta a nőkhöz, a saját feleségéhez pedig semmi. Elválásuk nyílt és teljes volt. Azóta egymástól teljesen elidegenedve mindketten hálásak voltak a másiknak közös megszabadulásukért, és Thérèse baráti érzelmeket táplált volna Martin gróf iránt, ha nem találta volna ravasznak, alattomosnak, és túl ügyesnek, amikor az aláírására volt szüksége, mert pénz kellett a vállalkozásaihoz, melyekbe mindig több feltűnési vágy vegyült, mint kapzsiság. Ezt leszámítva a férfi, akivel nap mint nap együtt vacsorázott, társalgott, egy fedél alatt lakott és együtt utazott, nem idézett fel benne és nem jelentett számára semmit.

Thérèse magába mélyedve, arcát tenyerébe fogva ült a kihunyt tűz előtt, mint egy kíváncsi nő, aki a jósnő szavait lesi, s miközben visszagondolt a sok magányos évre, Ré márki arca bukkant fel emlékeiben. Ez az arc olyan tisztán és pontosan jelent meg, hogy egészen meglepődött. Az apja mutatta be neki dicshimnuszok közepette, és Thérèse a harminc év szerelmi diadalaitól és nagyvilági dicsőségétől övezett márkit előkelőnek és szépnek találta. Kalandjai díszkíséretként sorakoztak mögötte. Három nemzedék asszonyait hódította meg, és akiket szeretett, azok szívében kivétel nélkül kitörölhetetlen nyomot hagyott. Férfias vonzereje, józan eleganciája és a megszokás, hogy mindenütt kedvelik, jóval a megszokott életkoron túl megőrizte fiatalságát. Az ifjú Martin grófnét különös figyelemmel tüntette ki. Thérèse-nek hízelgett e nagy műértő hódolata. Még ma is örömmel gondolt vissza rá. A márki csodálatosan tudott csevegni. Mulattatta Thérèse-t, aki ezt nem is titkolta, Ré márki pedig hősies frivolitásában a fejébe vette, hogy boldog pályáját e fiatal dáma meghódításával végzi be, akit elsőként fedezett fel, és aki szemlátomást vonzódott hozzá. Célját tudományos alapossággal kidolgozott stratégiákkal próbálta elérni. Ám Thérèse könnyedén kitért előle.

Két évvel később megadta magát Robert Le Ménilnek, aki erősen, fiatalsága minden hevével és lelke egyszerűségével akarta őt. Azt mondogatta magának: „Odaadtam magam neki, mert szeretett.” Ez volt az igazság. Az igazsághoz azonban az is hozzátartozott, hogy valamiféle tompa és erőteljes ösztön hajtotta a férfihoz, és hogy lénye rejtelmes erőinek engedelmeskedett. Ez azonban nem őbelőle fakadt; őmaga, tudatos énje csak azzal játszott közre, hogy hittel, meggyőződéssel és akarattal vállalt egy igazi érzést. Engedett, amint azt látta, hogy valaki szenvedni képes a szerelméért. Gyorsan, egyszerűen adta oda magát. A férfi azt hitte, könnyű hódítás volt. Tévedett. A jóvátehetetlen után tompa kábulat és az a fajta szégyenérzet tört Thérèse-re, hogy hirtelen valami rejtegetnivalója támadt. Mindaz, amit korábban a szeretőt tartó nőkről suttogtak neki, most ott zsongott lángoló fülében. De büszke és tapintatos, tökéletesen kifinomult asszony lévén, gondosan eltitkolta, milyen árat fizetett cselekedetéért és semmi olyat nem mondott barátjának, ami érzésein túlmenően további áldozatokat kívánt volna tőle. A férfi mit sem sejtett morális válságáról, mely egyébként alig néhány napig tartott, hogy azután tökéletes derű lépjen a helyébe. Három év elteltével ártatlan és természetes cselekedetnek vélte tettét. Mivel senkinek nem ártott, nem volt mit megbánnia. Elégedett volt. Ez a viszony még mindig élete legjobb üzletének bizonyult. Szeretett valakit, és ez a valaki szerette őt. Tény, hogy a titkon vágyott mámort nem élte meg vele. De vajon átéljük-e azt valaha? Egy derék és becsületes fiú szeretőjévé vált, akit kedvelnek a nők, aki kapós a társasági életben, és aki, bár gőgös és nehéz természetű ember hírében áll, feléje igazi érzelmeket mutatott. A tőle kapott örömök és az, hogy szépnek tartja őt, hozzáláncolták barátjához. Ha életét nem varázsolták is csupa édes pillanattá ezek az örömök, könnyen elviselhetővé, és olykor kellemessé tették azt.

A férfi ráébresztette mindarra, amit magányában a bizonytalan rossz érzések és az indokolatlan szomorúság figyelmeztetései ellenére sem tudott megfejteni – önnön belső természetét, igazi vérmérsékletét és hivatását. Azzal, hogy megismerte őt, magát is megismerte. Boldog rácsodálkozás volt ez. Rokonszenvük nem szellemi vagy lelki közösségből táplálkozott. Thérèse egyszerű és határozott vágyat érzett barátja iránt, ami nem kopik el egyhamar. Ebben a pillanatban is örömmel gondolt arra, hogy másnap találkozik vele a rue Spontinin lévő kis lakosztályban, ahol három éve rendszeresen találkát adtak egymásnak. És az immár kialudt tűz előtt magányosan üldögélő Thérèse heves fejmozdulattal, finom dáma létére váratlanul határozott vállrándítással így szólt magában: „Ez a helyzet! Nekem szerelem kell!”