Ady Endre

(18771919)

Versek

VÁLOGATÁS, I. KÖTET

KOSSUTH KIADÓ 

ÚJ VERSEK / 1906

Góg és Magóg fia vagyok én,

Hiába döngetek kaput, falat

S mégis megkérdem tőletek:

Szabad-e sírni a Kárpátok alatt?

Verecke híres útján jöttem én,

Fülembe még ősmagyar dal rivall,

Szabad-e Dévénynél betörnöm

Új időknek új dalaival?

Fülembe forró ólmot öntsetek,

Legyek az új, az énekes Vazul,

Ne halljam az élet új dalait,

Tiporjatok reám durván, gazul.

De addig sírva, kínban, mit se várva

Mégiscsak száll új szárnyakon a dal

S ha elátkozza százszor Pusztaszer,

Mégis győztes, mégis új és magyar.

Léda asszony zsoltárai

A MI GYERMEKÜNK

Bús szerelmünkből nem fakad

Szomorú lényünknek a mása,

Másokra száll a gyermekünk,

Ki lesz a vígak Messiása,

Ki majd miértünk is örül.

Ha jönnek az új istenek,

Ha jönnek a nem sejtett órák,

Valamikor, valamikor

Kipattannak a tubarózsák

S elcsattan hosszú csoda-csók.

Mások lesznek és mink leszünk:

Egy napvirág-szemű menyasszony

S egy napsugár-lelkű legény.

A tubarózsa illatozzon

S áldott legyen a mámoruk.

S áldott legyen, ki: te meg én,

Ki az övék, kiért mi sírtunk,

Kit forró lázunk eldobott,

Öleltetőnk, kit sohse bírtunk,

Ki másoké: a gyermekünk.

Kit napvirág és napsugár

Új igére, új dalra termett,

Áldott legyen, ki eljövend,

Az idegen, nagyálmú Gyermek.

Kit küldtek régi bánatok.

A VÁR FEHÉR ASSZONYA

A lelkem ódon, babonás vár,

Mohos, gőgös és elhagyott.

(A két szemem, ugye, milyen nagy?

És nem ragyog és nem ragyog.)

Konganak az elhagyott termek,

A bús falakról rámered

Két nagy, sötét ablak a völgyre.

(Ugye, milyen fáradt szemek?)

Örökös itt a lélekjárás,

A kripta-illat és a köd.

Árnyak suhognak a sötétben

S elátkozott had nyöszörög.

(Csak néha, titkos éji órán

Gyúlnak ki e bús, nagy szemek.)

A fehér asszony jár a várban

S az ablakokon kinevet.

MERT ENGEM SZERETSZ

Áldott csodáknak

Tükre a szemed,

Mert engem nézett.

Te vagy a bölcse,

Mesterasszonya

Az ölelésnek.

Áldott ezerszer

Az asszonyságod,

Mert engem nézett,

Mert engem látott.

S mert nagyon szeretsz:

Nagyon szeretlek

S mert engem szeretsz:

Te vagy az Asszony,

Te vagy a legszebb.

A KÖNNYEK ASSZONYA

Bús arcát érzem szívemen

A könnyek asszonyának,

Rózsás, remegő ujjai

Most a szivembe vájnak.

Érzem az illatát is ám

A rózsás, gyilkos ujjnak

S véres szívemre szomorún

A könnyek hullnak, hullnak.

Az ajka itt mar édesen,

A haja ide lebben,

Az egész asszony itt pusztít,

Itt, itt: az én szivemben.

Bosszút itt áll az életért,

Aknát itt ás a multnak.

Véres szívemre szomorún

A könnyek hullnak, hullnak.

Nagy az én bűnöm. Vesszen is,

Kire a végzet mérte,

Hogy a könnyek szfinksz-asszonyát

Megérezze, megértse.

Maradjon szent talánynak Ő,

Maradjon mindig újnak.

Véres szivemre szomorún

A könnyek hullnak, hullnak.

HUNYHAT A MÁGLYA

Hunyhat a máglya:

Ezek a szomorú, vén szemek

Nem néznek soha másra.

Léda, elűzhetsz:

E vén, hű kutya-szemektől

Sohasem menekülhetsz.

Szerelmi máglya

Fölgyujtja tán újra a véred:

Hiába, mindhiába.

Jönnek a rémek:

Ezek a szomorú, vén szemek

El nem engednek. Néznek.

HIÁBA KÍSÉRTSZ HÓFEHÉREN

Én beszennyezlek. Én beszennyezlek

A leghavasabb, legszebb éjen:

Hiába kisértsz hófehéren.

Színem elé parancsolom majd

Fehér köntösös szűzi árnyad,

Saját lelkemből fölcibállak.

Hiába libeg félve, fázva:

Telefröccsentem tintalével,

Vérrel, gennyel, könnyel, epével.

Hiába reszket, hiába reszket:

Befoltozom gyanuval, váddal,

Bepaskolom mérges csalánnal.

S míg libeg búsan, szerelemben,

Én kikacagom kósza árnyad,

Felé fúvok: menj, elbocsátlak.

TÜZES SEB VAGYOK

Tüzes, sajgó seb vagyok, égek,

Kínoz a fény és kínoz a harmat,

Téged akarlak, eljöttem érted,

Több kínra vágyom: téged akarlak.

Lángod lobogjon izzva, fehéren,

Fájnak a csókok, fájnak a vágyak,

Te vagy a kínom, gyehennám nékem,

Nagyon kivánlak, nagyon kivánlak.

Vágy szaggatott föl, csók vérezett meg,

Seb vagyok, tüzes, új kínra éhes,

Adj kínt nekem, a megéhezettnek:

Seb vagyok, csókolj, égess ki, égess.

A FEHÉR CSÖND

Karollak, vonlak s mégsem érlek el:

Itt a fehér csönd, a fehér lepel.

Nem volt ilyen nagy csönd még soha tán,

Sikolts belé, mert mindjárt elveszünk,

Állunk és várunk, csüggedt a kezünk

A csókok és könnyek alkonyatán.

Sikoltva, marva bukjék rám fejed

S én tépem durván bársony-testedet.

Nagyon is síma, illatos hajad,

Zilálva, tépve verje arcomat.

Fehér nyakad most nagyon is fehér,

Vas-ujjaim közt fesse kékre vér.

Ragadjon gyilkot fehér, kis kezed:

Megállt az élet, nincsen több sora,

Nincs kínja, csókja, könnye, mámora,

Jaj, mindjárt minden, minden elveszett.

Fehér ördög-lepel hullott miránk,

Fehér és csöndes lesz már a világ,

Átkozlak, téplek, marlak szilajon,

Átkozz, tépj, marj és sikolts, akarom.

Megöl a csend, ez a fehér lepel:

Űzz el magadtól, vagy én űzlek el.

EGY ÓCSKA KONFLISBAN

Királyném, kigyultak a lángok,

Aranyos hintónk, íme, száll,

Ma a nép közé vegyülünk el,

Te a királyné s én a király.

Lásd, ez a fényes kocsitenger

A villámfényes fák alatt

Miérettünk hullámzik, fénylik,

Hogy téged s engem lássanak.

Királyném, bocsásd le a fátylad:

Ma este kegyosztók leszünk.

(Döcög, döcög az ócska konflis

És mi sápadtan reszketünk.)

Királyném, megölnek a vágyak.

Sohse vágyott, mint te meg én,

Földi pár úgy az élet-csúcsra

És sohse volt még íly szegény.

Vágy, élet és sugár a lelkünk

És utunk mégis koldus-út,

Jogunk van minden fényességhez,

Amit az élet adni tud.

Király vagyok és te királyné,

Hát trónunk sohse lesz nekünk?

(Döcög, döcög az ócska konflis

És mi sápadtan reszketünk.)

LÉDA A HAJÓN

Hurráh, jön az Öröm hajója

És hozza Lédát már felém.

Virágos, pompás szőnyegén,

Én asszonyom, már látlak, látlak:

Hajadban a vérvörös rózsa.

Ugye kivánsz? Én is kivánlak.

Hurráh, mi rég nem láttuk egymást.

Óh, jaj, szédülök itt a parton,

Óh, jaj, most mindjárt itt leszel,

Kérdezlek majd és kérdezel

És összecsap két szomju-lélek

És fejemet kebledre hajtom.

Jaj, ne. Ne jöjj. Reszketek, félek.

Óh, jaj, mi rég nem láttuk egymást.

IMA BAÁL ISTENHEZ

Óh, Baál, Nagyúr, ez az irgalom-óra,

Mi itt a gályán most hozzád kiáltunk,

Nézz hát reánk, reánk, két kárhozóra.

Nem énreám. Hisz én mi vagyok? Féreg.

Pártütő isten, összetépett lélek,

Elesett titán. De itt van a párom:

Kegyetlen, nagy Baál, jóságodat várom.

Bús asszony-ember, de lelke Nap üszke,

Szomorú szemű, de nagyszomjú, büszke,

Didó királynő, csókolva is vádló,

Hajh, beteg csókú, de mindenre váró,

Bíborra termett, egyetlenegy némber.

Óh, Baál, állj mellénk lelked kegyelmével.

Minden-Pénzeknek trónján valahol

Fordítsd felénk fényes, kegyetlen arcod.

Én harcolnék. Megharcolnám a harcot,

Tudok alázva élni, lélek-áron,

De nézz reá: királynő az én párom,

Selyemvánkost áztathat csak a könnye,

Selyemzászlót lengethet csak a gályánk.

Óh, öntsd reánk aranykönnyed folyását,

Óh, öntsd reánk, véres aranyak atyja,

Óh, nézz reánk, a két legkoldusabbra.

Ha ide néznél, vad aranyszived

Összeszorulna. Könnyed eredne

S úszó, sötét gályánk szőnyegére,

Óh, hullna az arany, hullna egyre.

MEG AKARLAK TARTANI

Őrjít ez a csókos valóság,

Ez a nagy beteljesülés,

Ez a megadás, ez a jóság.

Öledbe hullva, sírva, vágyva

Könyörgök hozzád, asszonyom:

Űzz, kergess ki az éjszakába.

Mikor legtüzesebb az ajkam,

Akkor fagyjon meg a tied,

Taposs és rúgj kacagva rajtam.

Hóhérok az eleven vágyak,

Átok a legszebb jelen is:

Elhagylak, mert nagyon kivánlak.

Testedet, a kéjekre gyultat,

Hadd lássam mindig hóditón,

Illatos vánkosán a multnak.

Meg akarlak tartani téged,

Ezért választom őrödül

A megszépítő messzeséget.

Maradjon meg az én nagy álmom

Egy asszonyról, aki szeret

S akire én örökre vágyom.

A LÉDA SZIVE

Boszorkák dobáltak meg

A bús csodáknak ligetében.

Én nem féltem. Én sohse féltem.

De a szeretőm elszaladt.

Szép szeretőm: az ifjú Mosoly.

       *

Sírtak s nevettek a boszorkák.

Köd volt és a gyászos, vak éjben,

A bús csodáknak ligetében

Zuhogva hulltak a szivek

S én elfödtem az arcomat.

Sziveket dobtak a boszorkák.

Én nem féltem. Én sohse féltem.

A bús csodáknak ligetében

Állottam búsan, egyedül.

A ködből hulltak a szivek,

Csúnya, kicsiny, kemény szivek.

       *

Egyszerre szétszálltak a boszorkák,

Könnyesen, csöndben és fehéren,

A bús csodáknak ligetében

Egy asszony jött fényben felém

S én ráemeltem arcomat.

       *

Szemembe nézett s szivéért nyúlt,

Az arcomon még most is érzem:

A bús csodáknak ligetében

Arcomhoz vágta a szivét,

Meleg, beteg, szegény szivét.

VÉN FAUN ÜZENETE

Bús maskarája a világnak,

Apolló, a faun-mezű:

Üzenek néked, Léda. Várlak.

Tavasz van itt a Duna-tájon

És én olykor vért köhögök,

Szép itt az élet, csupa álom.

Pán-kereső utamba most már,

Mámor-gályák utasa, én,

Itt állok a zord Bizonyosnál.

A lelkem még ronggyá-szedettebb,

Testem röpítné könnyű szél

Hádesz felé. És, és: szeretlek.

Új dalokat nem hallasz tőlem,

Csókom sincs csókolnivaló,

De kellesz e tavasz-időben.

Hogy akkor majd reám hajoljál,

Fülembe csókold, mit te tudsz

»Csúf faunom, Apolló voltál.«

HÉJA-NÁSZ AZ AVARON

Útra kelünk. Megyünk az Őszbe,

Vijjogva, sírva, kergetőzve,

Két lankadt szárnyú héja-madár.

Új rablói vannak a Nyárnak,

Csattognak az új héja-szárnyak,

Dúlnak a csókos ütközetek.

Szállunk a Nyárból, űzve szállunk,

Valahol az Őszben megállunk,

Fölborzolt tollal, szerelmesen.

Ez az utolsó nászunk nékünk:

Egymás husába beletépünk

S lehullunk az őszi avaron.